Alena Jakoubková 

Manžel a žízeň jsou věčné 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Alena Jakoubková, 2026 

© Photo by Luismorinero from Depositphotos 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2763-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-2764-7 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Maxíku, postůj chvilku, ať si tě můžu vyfotit. Možná to nakonec bude tvůj jediný doklad o vzdělání.

(Jarmila K. ke svému synovi, když před ní stál

„ostužkovaný“ na maturitním plese. 

A byla to slova vizionářská.)

Po tvé smrti bude mít knížka větší cenu, viď?

(Kuba K. poté, co jsem mu věnovala svou knihu, 

v níž zmiňuji jiný jeho výrok.)

Kdyby se opice opila, nikdy už se nedotkne alkoholu. V tom je moudřejší než většina lidí.

(Jean-Paul Sartre) 

1 

Láska jde někdy… 

cestami značně klikatými. 

Otočí se k tobě zády…

A pak zase 

zahrne tě něhou slovy bohatými.

„Flavie, pojďme se vzít…!“

Vytřeštila jsem na svého milého oči.

Seděli jsme s Hanušem pod stromy na travnatém břehu zlatonosné Otavy, na našem oblíbeném místě kousek za městem, kam jsme si často vyjížděli na kole, abychom měli aspoň trochu soukromí. K tomu místu jsme se museli dostat přes divoce zarostlý pruh země a díky tomu jsme si tam vytvořili útulné hnízdečko lásky.

Se soukromím jsme totiž měli problém.

Hanuš bydlel s rodiči a sourozenci v hezkém domku s pečlivě upravenou zahradou na budějovickém předměstí, kde sdílel pokoj s mladším bratrem Albertem. Jeho rodiče jsou velmi milí a jsem u nich kdykoli vítaná, ale Hanuš má kromě bratra i dvě sestry, Lucku a Johanu, a pořád se okolo nás někdo motá, nejsme tam nikdy doopravdy sami.

Moji rodiče mají krásný pětipokojový byt v historickém domě na Alšově náměstí. Mám pokoj jen sama pro sebe, protože jsem jedináček, ale můj táta nemá Hanuše rád. Podle něj pro mě není dost dobrý, takže mi zakazuje se s ním vídat, a že by Hanuš přišel k nám a zavřeli bychom se spolu v mém pokoji, to nepřipadá v úvahu. Hanuš u nás dosud nikdy – a to spolu chodíme už několik let – nepřekročil práh naší procovské a vznešeně zastrašujícím způsobem zařízené vstupní haly dál do bytu.

V hale plné obrovských zrcadel ve zlatém rámu a starožitných vyřezávaných černých skříní, za jejichž dvířky se skrývají naše boty a kabáty, na mě musí trpělivě počkat, než se obléknu a přiběhnu ze svého pokoje. Moje maminka mu nikdy nenabídne šálek čaje a nějaké občerstvení, jako Hanušova máma mně, když k nim přijdu.

Ale když se pro mě staví některá z kamarádek, to je jiná.

To maminka hned ukazuje svoji vyhlášenou pohostinnost.

Přitom Hanuš je opravdu skvělý kluk, výborně se učí, a když jsem na tátu naléhala, aby mi řekl, co proti němu vlastně má, nikdy nedokázal říct víc, než že se mu nelíbí.

Howgh.

Bohužel, i když můj otec není doma, maminka ctí jeho přikázání.

Teď jsem se na Hanuše překvapeně podívala. Namísto odpovědi jsem se otázala:

„Jak tě to napadlo? Jdeme přece oba na vysokou, jak by to mohlo fungovat?“

Hanuš mě vzal za ruku.

Odpovědi na moji otázku se vyhnul.

Zdá se, že tady budou dneska padat samé otázky bez odpovědí.

Hanuš mi připomněl:

„Flavie, je nám už devatenáct. Máme po maturitě.“

Pak se naléhavě zeptal:

„Tak na co bychom čekali?“

Zamyslela jsem se, pak vypočítávala:

„No, je pravda, že na vysoké budeme oba řadu let, znamenalo by to zase další spory s mým tátou – a ten určitě, jak ho znám, svůj názor na tebe nezmění – a boj o každičký kousek soukromí, tak máš možná pravdu. Taky mě už nebaví ty jeho věčné zákazy.“

Uvážlivě jsem dodala:

„Možná opravdu není důvod se svatbou otálet.“

Pak mě ale napadlo:

„Kde bychom bydleli?“

Povzdechla jsem si.

„Táta určitě nedovolí, abychom bydleli u nás, a já…“

Hanuš mě zděšeně přerušil.

„Flavie, já bych se s tvým tátou nechtěl potkávat na chodbě ani za nic. Pořád bych se ohlížel za sebe, jestli mě nepronásleduje s kuchyňským nožem. Kdepak, mám lepší nápad.“

Hned mě zajímalo:

„Jaký…?“

Hanuš se zeširoka usmál.

„Víš, Flavie, jako nejstarší ze sourozenců jsem zdědil na Hradišti domek po dědečkovi. Naši ho zatím pronajímají a peníze mi ukládají na studium, ale současnému nájemci tenhle měsíc skončí smlouva, takže bychom se tam mohli nastěhovat.“

Pak mi vysvětloval:

„Děda domek udržoval, nájemci byli slušní. Stačí vymalovat a doplnit pár kousků nábytku, ale nemusí to být hned. Domek je v podstatě zařízený. A je tam i malá zahrádka.“

Když jsem nic neříkala, Hanuš se mě zeptal:

„Nebo se snad chceš další zimu milovat na sněhu?“

Rozesmála jsem se.

Tak to jsem docela určitě nechtěla. A proto jsem řekla:

„Tak jo, přesvědčil jsi mě.“

Hanuš vyndal z kapsy krabičku. Vyjekla jsem:

„Ty máš prstýnek?“

Hanuš přikývl.

„Je taky od dědečka. Dal mi ho, když zemřela babička.“

Otevřela jsem krabičku.

Byl v ní hezký prstýnek s temně červenými drobnými kamínky. Zkusila jsem si ho navléct a padl mi jako ulitý. Spokojeně jsem si ho prohlížela. Měla jsem pocit, že dělám správně, když si chci vzít svoji první a jedinou lásku, protože do Hanuše jsem byla bláznivě zamilovaná a byla jsem si tak jistá, že to tak bude až do skonání věků.

Hanuš mě vzal do náruče a já se propadla do ráje. S námi se to mělo tak.

Kamarádili jsme se spolu už od školky. Odjakživa nás to k sobě přitahovalo, všechno jsme dělali společně. Opravdu chodit jsme ale spolu začali, až když jsme se zapsali – samozřejmě spolu – do tanečních. A už tehdy si ani jeden z nás nedovedl představit, že by mohl být s někým jiným. Prostě to tak bylo. A bylo to krásné.

Zatímco Hanušovi rodiče naši lásku jednoduše bez výhrad akceptovali, ti moji – respektive táta – ji zakazovali. Táta vršil argumenty jeden na druhý. Prý bych si měla najít někoho, kdo by se o mě jednou postaral. Někoho staršího, už usedlého.

Jo, přesně jsem věděla, koho tím myslí.

Táta narážel na Jardu Látala, našeho souseda, kterému je už určitě přes třicet. Bydlí s ovdovělou maminkou a dělá kariéru v bance, obléká se jako senior a taky tak bohužel i vypadá, a dokonce se tak i chová, což mě silně irituje. Tátovi ale učaroval, protože na vizitce má před jménem magické Ing. 

U nás v rodině ještě nikdo vysokou školu nestudoval. Tatínek, přestože v podstatě udělal kariéru jako úředník na radnici, litoval, že nemohl studovat, že ho v tom jeho rodiče nepodporovali, a vzdělanosti a vzdělaných lidí si až neskutečně vážil.

Často říkával: Kdybych měl syna, poslal bych ho na univerzitu.

Že by na univerzitu táta poslal mě, to ho ani nenapadlo (jsem přeci jenom holka, a on si přál syna), ale když jsem si podala přihlášku na Jihočeskou univerzitu a přijali mě, spokojeně mi slíbil, že mě bude – finančně samozřejmě – podporovat.

Stejně to měl i Hanuš se svými rodiči. Hanuš se dostal na stejnou univerzitu jako já, ale vybral si obor, který má v našem kraji velkou popularitu – fakultu rybářství a ochrany vod. Samo sebou se předpokládalo, že rodiče budou Hanuše během studií podporovat, ale stejně samo sebou bylo jasné, že si bude během studia přivydělávat, protože Hanuš měl tři mladší sourozence, kteří se ve škole učili stejně dobře jako on, takže bylo jasné, že i oni jednou budou chtít jít na vysokou.

Oba jsme si docela samozřejmě našli přes léto brigádu – já pracovala jako sekretářka v jedné písecké právní kanceláři (díky tátově protekci, protože můj táta má známé všude), a Hanuš nastoupil jako pomocná síla v Kestřanech na sádkách.

Než jsme se s Hanušem zvedli, abychom se vydali na cestu domů, řekla jsem:

„Táta bude zuřit.“

Hanuš přikývl.

„To je jasné, ale my dva přece chceme být spolu, ne?“

Ano, i tohle bylo jasné.

Povzdechla jsem si.

„Teď ještě, aby to tak viděl i můj táta.“

Když jsme se prodrali hustým křovím na cestu a obrali jsme si navzájem listí z oblečení, objali jsme se a políbili, já si znovu pomyslela, že naše rozhodnutí je správné.

Na co bychom těch dalších nekonečných pět let ještě čekali?

Svatá ty prostoto…

Než jsme se před naším domem rozloučili, Hanuš navrhl:

„Flavie, v sobotu přijdu k vám.“

Když viděl zděšení v mých očích, upřesnil:

„Jakože oficiálně požádat o tvou ruku.“

Upozornila jsem ho:

„Můj táta tě určitě vyhodí.“

Hanuš bezstarostně mávl rukou.

„Tak to radši nechám až na tu další sobotu. To už bude můj domek na Hradišti volný, takže můžeme už být tam, kdyby tvůj táta vyhodil i tebe, alespoň provizorně. Pro jistotu všechno připravíme, řeknu klukům, aby mi pomohli vymalovat.“

Naposledy mě políbil. Pak mě ujistil:

„Neboj se, Flavie, my dva to zvládneme.“

Než nasedl na kolo, dodal, a znělo to tak sebejistě:

„Nebudeme jíst na stříbrných mísách, Flavie, ale i to jednou přijde.“

2 

Když jsem vystupovala po dokonale vyleštěných mramorových schodech domu, kde s rodiči bydlím, do třetího patra, byla ve mně malá dušička. Věděla jsem, že až našim sdělím své rozhodnutí, až jim řeknu, že se chci vdát za Hanuše už tohle léto, táta bude zuřit.

Určitě mi to bude zakazovat, ačkoli mi je už, stejně jako Hanušovi, devatenáct, a jeho souhlas k tomu nepotřebuju. Jenže tátovi se úplně od začátku Hanuš nelíbí, a myslím, že to nějak souvisí s tím, že před lety můj a Hanušův táta spolu možná chodili do školy, a snad spolu i kamarádili, ale pak se to nějak zvrtlo a mezi nimi se usadilo nepřátelství hodné Monteků a Kapuletů. Nemám tušení, co se tenkrát stalo, táta o tom nemluví, a když se na to ptal Hanuš svých rodičů, také si zamkli pusy na několik západů.

Napadlo mě, že se na to zkusím zeptat maminky, až táta nebude doma. I když maminka mi nejspíš taky nic nepoví, protože se bojí táty. Co táta řekne, je pro ni, co si pamatuju, svaté.

Nebo prostě chce jen mít doma klid.

V tu chvíli jsem se rozhodla, že já si v manželství zachovám vlastní názory.

Ha ha ha, zasmály se vlaštovičky.

Než jsem odemkla vstupní dveře do bytu, na chvilku jsem se zahleděla na prsteníček své levé ruky. Gravírovaný starobylý zlatý kroužek s českými granáty byl závazek.

To jsem si moc dobře uvědomovala. Pamatuju si z dětství, jak ho na levém prsteníčku nosila Hanušova babička Anna, spolu s tenkým snubním prstýnkem.

Pohodila jsem svými dlouhými zlatými vlasy a otočila jsem klíčem.

V hale jsem zaznamenala cizí boty. Sakra, naši mají návštěvu.

No nic, o zasnoubení jim mohu stejně dobře říct i zítra.

Chystala jsem se nenápadně proplížit kolem obýváku s pootevřenými dveřmi do chodby, která vede z haly k dalším pokojům, ale za mými zády se ozval tatínkův hlas:

„Flavie, pojď sem k nám.“

Protočila jsem panenky.

Neuposlechnout tátu jsem se ale neodvážila. Tak to u nás prostě chodí, no…

Vrátila jsem se a otevřela dveře do obýváku dokořán. Sakra…

U nízkého kulatého stolku se skleněnou deskou seděl v křesle Jarda Látal. Vlastně bych měla napsat Ing. Jaroslav Látal, bankovní úředník. Ha ha ha. Na pohovce proti němu seděli moji rodiče, na stolku byla lahev červeného vína a tři sklenky.

Učinila jsem poslední pokus o zmaření otcova plánu.

„Dobrý večer, Jardo.“

Otočila jsem se, ale Jarda řekl:

„Posaď se k nám, Flavie. Přišel jsem hlavně za tebou.“

Nu, poznám, když prohraju.

Z prosklené vitríny jsem si vzala sklenku na vodu z těžkého broušeného skla, posadila jsem se do dalšího křesla a ze džbánu s vodou, ve které plavala kolečka citrusů, jsem si nalila.

Neříkala jsem nic.

Koneckonců, nejsem tu dobrovolně, že ano. Maminka také, jako obyčejně, mlčela. Co si ji pamatuju, žije ve stínu autoritativního otce, jehož přání mu doslova odečítá ze rtů. Je velmi krásná, blonďaté vlasy, které jsem po ní zdědila, nosí svázané v sošném uzlu, obléká se do přehnaně elegantních šatů i když je doma, na krku jí nikdy nechybí perlový náhrdelník a řetízek s modrým kamenem zasazený do růžového zlata, a když není na dohled táta, dokáže se krásně usmívat i smát, ale to se nestává moc často.

Bohužel.

Slova se ujal otec a jeho řeč zněla tak nějak obřadně:

„Flavie, tady pan inženýr přišel za tebou a chce se tě na něco zeptat.“

V duchu jsem zaúpěla.

Napadlo mě, jestli mě Jarda nepřišel požádat o ruku. Podívala jsem se na něj a tiše vyčkávala.

Jarda byl formálně oblečený do šedého obleku a bílé košile, kravata byla stejně šedá jako jeho oblek. Byl trochu obtloustlý, ne moc vysoký a pro mě rozhodně absolutně neatraktivní. Všimla jsem si, že na tlustém malíčku s dokonalou manikúrou má masivní zlatý pečetní prsten se svým monogramem. Nijak mi to neimponovalo.

Jarda ze sebe vysoukal:

„Flavie, na Zvíkově bude v sobotu koncert klasické hudby. Rád bych tě pozval.“

Ufff, to jsem si oddechla. Hned jsem řekla:

„To je od tebe milé, Jardo, ale na sobotu už něco mám.“

Jarda okamžitě nasadil zpátečku. Já ho měla vlastně docela ráda, jen mi vadilo, že mi ho táta tak vnucuje. On sám se ale nevnucoval nikdy. Podle toho jsem poznala, že ho k nám táta nejspíš přivlekl násilím, možná nám taky už koupil ty lístky. Nebo je od někoho dostal. Jardovi se líbím, to jsem nemohla přehlédnout, ale Jarda ví, že on se nelíbí mně, a nikdy na mě nenaléhá, abych s ním trávila čas.

A taky samozřejmě ví, že chodím s Hanušem. Proto řekl:

„Jistě, Flavie. Myslel jsem si to. Je to na poslední chvíli…“

Přikývla jsem.

Jardy se mi zželelo, proto jsem zdvořile řekla:

„Je mi to líto, ale díky za pozvání.“

Vstala jsem.

Tátův hlas mě ale přibil zpátky do křesla.

„Flavie, sedni si.“

Uposlechla jsem. Táta se mě zeptal:

„Co máš na sobotu tak důležitého, že nepřijmeš takové milé pozvání?“

To mě fakt naštvalo.

Nejsem přece mimino, aby se mi táta takhle pletl do soukromí a ztrapňoval mě a koneckonců i Jardu, který je tady jako obětní beránek na jeho vlastní pozvání.

Zvedla jsem levou ruku, abych upozornila na prstýnek.

Tátu jsem informovala:

„Hanuš mě dneska požádal o ruku. A já souhlasila, že si ho vezmu.“

Zrovna tak jsem mohla říct, že se hodlám věnovat prostituci.

Táta zrudnul vzteky. Chvíli mu trvalo, než se vzpamatoval, a pak vybuchl:

„To nepřipadá v úvahu.“

Myslím, že tím to pro něj skončilo. On si fakt myslel, že ho poslechnu.

Maminka, ve snaze urovnat spor diplomatickou cestou, navrhla:

„Dnes tu máme návštěvu. Snad bychom si o tom mohli popovídat zítra.“

Táta ale řekl:

„Tady není o čem mluvit. Řekl jsem snad jasně, že takovou pitomost nebudu podporovat. Flavii je teprve devatenáct, na vdávání má spoustu času.“

Já ho upozornila:

„Je mi už devatenáct. A ty mi nemáš co zakazovat.“

Táta na mě zamířil ukazovákem.

„Ty se, Flavie, neopovážíš mě neposlechnout.“

Povzdechla jsem si a nepříliš, to přiznávám, jistě jsem řekla:

„Myslím že ano, tati. Už jsem se rozhodla.“

Jarda vstal a v rozpacích se loučil.

Jediný, kdo ho vzal na vědomí, jsem byla já. Doprovodila jsem ho ke dveřím.

Při loučení jsem mu řekla:

„Promiň, Jardo.“

Jarda pokýval hlavou.

„Flavie, nechci se ti vnucovat, ale kdybys potřebovala, jsem tu pro tebe.“

Usmála jsem se.

„Díky moc, Jardo.“

A pak jsem s ušklíbnutím dodala:

„Hezký večer. Aspoň jeden z nás by ho měl mít, já to tedy určitě nebudu.“

Vrátila jsem se do pokoje. Táta mi vyčetl:

„Já tě nechápu, Flavie. Pan inženýr je pro tebe dokonalý manžel. Znáte se odjakživa, víme, z jaké pochází rodiny. Jeho otec byl ředitelem banky. Jaroslav má už nastartovanou kariéru, postupuje po žebříčku a jistě bude jednou taky ředitelem. Zbožňuje tě a vzal by si tě hned. Má stejně velký byt jako my, jen patro nad námi. Měla bys maminku pořád po ruce. O Jaroslavovu domácnost se stará jeho matka a jistě by se starala dál, kdybyste se vzali, dokud bys nedostudovala.“

Táta se na chvilku odmlčel. Pak mě důrazně požádal:

„Nemohla by sis to konečně srovnat v hlavě?“

Měla jsem to v hlavě srovnané, i když ne tak, jak by si táta přál…

Proto jsem raději neříkala nic. Táta se zeptal:

„Co ti může nabídnout ten kluk?“

Vyletěla jsem.

„Takže podle tebe, tati, nejsem dost stará na to, abych si vzala Hanuše, ale kdybych si chtěla vzít Jardu, tak jsem najednou dospělá dost? To mi, prosím tě, vysvětli.“

Zdůraznila jsem:

„V tomhle zase totiž nechápu já tebe.“

Táta mě odbyl:

„Podívej se, Flavie, o tom s tebou nehodlám diskutovat. Hanuše si nevezmeš a hotovo. Jaroslav je skvělá partie, ten by ti zajistil pěknou budoucnost. Mám ho rád, je to slušný mladý muž a Látalovi jsou výborná rodina. A taky by mě zajímalo, jak si představuješ, z čeho byste s tím klukem vyžili? Já ti rozhodně nic nedám.“

Pokrčila jsem rameny.

Tak o tom jsem představu neměla. Jak bych taky mohla…?

Pak jsem vstala a šla do svého pokoje.

Tohle vypadalo na absolutní střet, tohle nemůže dopadnout dobře.

Ach jo…

3 

Druhý den ráno jsem se vypravila do právnické kanceláře, kde pracuju.

Než jsem se posadila na své místo u psacího stolu s velkou počítačovou obrazovkou v kanceláři, kterou mi přidělili, odložila jsem si tam jen kabelku a zaklepala jsem na dveře šéfovy pracovny.

Šéf a majitel advokátní kanceláře, tedy JUDr. Šimon Mareček, mi ukázal na židli.

Pak se zeptal:

„Co pro tebe mohu udělat, Flavie?“

Vysypala jsem ze sebe:

„Měl byste pro mě práci na plný úvazek i po skončení letní brigády?“

Mareček se podivil:

„Myslel jsem, že jdeš na vysokou?“

Vysvětlila jsem:

„To jdu, ale nepohodla jsem se s tátou. Při vysoké se budu muset živit sama.“

To Marečka vykolejilo. Chvíli trvalo, než našel slova.

„Tvého tátu dobře znám, moc mi to k němu nesedí. Co se stalo?“

Povzdechla jsem si. Tohle budu muset vysvětlit. Co nejstručněji jsem mu sdělila:

„No, víte, já se chci vdát, a táta je proti.“

Mareček mi sdělil:

„Taky bych byl proti, kdyby se naše Katy chtěla vdávat, než dokončí vysokou.“

Jen jsem pokrčila rameny a čekala jsem, co se dozvím. Věděla jsem, že si přinejhorším najdu práci jinde, ale tahle se mi líbila. Za pokladnu v supermarketu se mi posadit nechtělo.

Mareček po chvíli řekl:

„No tak jo, Flavie. Jsi šikovná asistentka, vidím, že tě práce baví, a budeš studovat práva. Rád sleduju, že se o naši práci zajímáš, a jednou, až dostuduješ, se nám budeš hodit. Prodloužím ti smlouvu a domluvíme se, že když k nám po promoci nastoupíš jako koncipientka a podepíšeš smlouvu na pár dalších let, budu ti vycházet vstříc, abys mohla studovat v pohodě. Už jsem se přesvědčil, že se na tebe můžu spolehnout.“

Pak dodal:

„A třeba si dá tvůj táta časem říct.“

Vydechla jsem:

„Díky.“

O svých pochybnostech ohledně táty jsem raději pomlčela.

Pak jsem šla dělat svoji práci.

Odpoledne jsem Hanušovi poreferovala, jak táta moji zprávu přijal.

Hanuš mi sdělil:

„No u nás se rodiče taky divili, že se chceme vzít už teď, a dali mi najevo pochybnosti, ale slíbili, že mi budou dávat nějaké peníze, a taky je tu to nájemné za domek.“

Pak dodal:

„Na brigádu budu taky chodit i při škole.“

Pak se zeptal:

„Jak to bude teď? Zítra zajdu na radnici, smluvím termín a nejpozději za dva týdny se můžeme nastěhovat na Hradiště. Myslíš, že vaši přijdou aspoň na svatbu? Jestli ne, tak to asi budeme mít jen malý obřad pro pár kamarádů. Naši přijdou. A přijdou i moji sourozenci…“

Pokrčila jsem rameny.

„No naši nejspíš na obřad nepřijdou a svatbu s hostinou mi nevystrojí, ale na radnici zapomeň. To by se k tátovi doneslo dřív, než by matrikářce vyjel papír z tiskárny.“

Navrhla jsem:

„Musíme se vzít v kostele.“

Hanuš řekl:

„Zeptám se mámy. Asi by uvařila slavnostní oběd, a s tím kostelem máš pravdu. To bude lepší. Zajdeme spolu v Hradišti za farářem a nějak to domluvíme. Stejně tam budeme bydlet, tak to bude lepší než svatba v honosném kostele na náměstí.“

Pak ho napadlo:

„Kdo ti půjde za svědka?“

To už jsem si promyslela.

„Řeknu Jarmile.“

Hanuš přikývl.

„Já řeknu Radkovi.“

Hanuš pak toužebně řekl:

„Snad to půjde takhle narychlo. Můžeš zatím bydlet doma?“

Ujistila jsem ho:

„Jasně, táta si myslí, že ho poslechnu.“

Popravdě jsem ale dodala:

„Dlouho to ale nevydrží.“

4 

Doma jsem to měla dobré. Táta předpokládal, že mi myšlenku na svatbu vyhnal z hlavy a že ho jako vždycky poslechnu, takže to bylo v pohodě. Míň v pohodě bylo, že jsem si potřebovala přestěhovat pár věcí – hlavně oblečení a knížky – do domku na Hradišti, protože maminka byla skoro pořád doma. Pak ale jednou odjela na větší nákup, Hanuš si půjčil od svého táty auto a bylo raz dva přestěhováno.

Doma jsem si nechala jen pár kousků oblečení na těch několik dní, než se odstěhuju za svými věcmi i já, a šaty, v nichž jsem se měla vdát. Bylo mi smutno, že přijdu o bílou krajkovou princeznovskou nádheru, o které jsem snila, ale to se nedalo nic dělat.

Vybrala jsem si bílé šaty, v nichž jsem chodila do tanečních a které tu pohádkovou krásu nejvíc připomínají. No a pak jen bílé sandálky… ještě že je léto.

Rozhodla jsem se, že o svatbě rodičům řeknu v den, kdy jsem se hodlala od nich odstěhovat, což bylo jen pár dní před svatbou, protože jsem musela počítat s tím, že mě táta v amoku vyhodí.

Když ta rozhodná chvíle nastala, měla jsem svatební šaty sbalené v tašce, abych, kdyby mě táta vykázal z domu hned, mohla po tašce jen hrábnout a vystřelit z rodičovského bytu. Pořád jsem ale ještě doufala, že táta mi nakonec dovolí, abych se ke kostelu vydala z rodného domu, proto jsem si tu taky ty šaty zatím ponechala.

Do svého nového domova jsem hodlala dojet na kole. To sobotní ráno jsem vstala brzy. Chtěla jsem u snídaně zastihnout oba rodiče. Do kuchyně jsem vstoupila s tím, že nebudu nic jíst, ale kam s takovým předsevzetím na moji maminku. Ještě jsem ani nedosedla a už jsem měla před sebou hrnek na čaj a talíř se šunkou, vejcem uvařeným natvrdo a několika druhy sýrů.

Nalila jsem si čaj a dala do pusy kousek hermelínu. Pak jsem řekla:

„Mami, tati, svatba bude příští týden.“

Dodala jsem datum, hodinu a zmínila kostel Karla Boromejského na Hradišti.

Maminka zůstala stát u kuchyňské linky a otočila se k nám zády.

No jasně, nehodlá se vyjadřovat, to přeci nikdy nedělá. Táta odložil příbor na nedojedená smažená vejce.

Pak zahřměl:

„Řekl jsem, že ti to nedovolím.“

Já špitla, protože ve mně byla malá dušička:

„Tati, je mi devatenáct. Jsem dospělá.“

Táta mě odbyl:

„O tom, jak moc jsi dospělá, ty nerozhoduješ.“

A klidně se pustil zase do jídla.

Jo, pro něj to bylo odbyté.

Vstala jsem od stolu a před odchodem jsem ještě řekla:

„Budu ráda, když na moji svatbu přijdete.“

Chystala jsem se zmizet…

Ale táta mě dohonil v hale. Natáhl ke mně ruku a řekl:

„No tak jak myslíš, Flavie, ale vrať mi mobil.“

Vytřeštila jsem na něj oči.

S tímhle jsem nepočítala.

Mobil jsem otevřela otiskem svého ukazováčku a kompletně ho vyresetovala. Nechtěla jsem, aby si rodiče mohli číst v mých zprávách a v e-mailu. Pak jsem tátovi mobil podala.

Táta řekl:

„Necháš tu taky kolo. Smíš si vzít jen oblečení.“

Přikývla jsem.

Co mi taky zbývalo… Všechno, co jsem měla, mi koupili rodiče.

S Hanušem jsem byla domluvená na tom, že mu zavolám, aby mi vyrazil naproti. Teď jsem stála před domem, v němž jsem prožila devatenáct let, a kromě pár tisícovek na vlastním účtu jsem neměla vůbec nic. Bylo mi úzko, ale jen na malou chvilku.

Připomněla jsem si, že mám práci, a to mi dodalo sebedůvěru.

S Hanušem to zvládneme. Nebo snad ne…?

Do svého nového domova jsem se vydala pěšky.

Měla jsem před sebou jen asi tři kilometry a taška naštěstí nebyla moc těžká. Musela jsem se pochválit, že jsem si skoro všechno odstěhovala už předtím. Kabelu jsem si přehodila přes rameno a energicky jsem vyšlápla přes náměstí k ulici Fráni Šrámka, prošla jsem Putimskou bránou a dál pak ulicí Na Rozhledně k Hradišti.

Před Hanušův domek jsem došla za necelou hodinku a svého milého jsem překvapila. Položil plechovku s barvou, protože právě natíral na zeleno starý proutěný zahradní nábytek, na zem, sundal si pocákané pracovní rukavice a udiveně se mě zeptal:

„Proč jsi mi nezavolala, Flavie? A proč jsi přišla pěšky?“

Položila jsem si tašku se svatebními šaty k nohám.

Pak jsem mu vysvětlila:

„Táta mi sebral mobil a zakázal mi vzít si i kolo.“

Hanuš vyšel ven před branku a vzal mě do náruče.

Hned mi bylo líp u srdíčka. Cítila jsem se v jeho pevné, silné náruči bezpečně. Pak mě pustil, sebral ze země moji tašku a za ruku mě vedl přes zahrádku do domku, v němž jsme se spolu rozloučili teprve včera večer a který se od tohoto okamžiku stává mým domovem.

Navrhla jsem:

„Rozvěsím si oblečení do skříně v ložnici a pak se podívám do kuchyně. Sepíšu si seznam toho, co potřebujeme na pár dalších dní, a když mi půjčíš kolo, dojedu na nákup.“

Pak mě napadlo:

„Opečeme si večer buřty?“

Hanuš mě ujistil:

„Jasně, buřty. To bude stačit.“

Malinko jsem se ušklíbla.

„Máma mě naučila vařit, ale na takový ten velký nákup bychom potřebovali asi auto.“

Hanuš přikývl.

„Půjčím si od táty auto a dojedeme do supermarketu, to nebude problém. A počkej chvíli. Uvař si čaj nebo kafe, já tohle dodělám a najdu kolo po babičce. Mělo by být v pořádku, sestry tu na něm někdy jezdí, když si sem zajedeme obhlédnout domek, jak ho s tátou udržujeme.“

S úsměvem navrhl:

„Na nákup dojedeme spolu.“

Přikývla jsem.

V malé ložnici nahoře v patře jsem si vybalila šaty a pár střevíců, do koupelny jsem si odnesla kosmetickou taštičku. Moc jsem toho zatím nepotřebovala, naštěstí.

Pak jsem sešla dolů do kuchyně. Ta se mi vždycky moc líbila. Byla taková starosvětská, se spoustou měděných hrnců a pánví, s kytičkovanými pucláčky pověšenými za ouška na vyřezávané poličce nad pracovním stolem, s modrotiskovým ubrusem na jídelním stole a sbírkou starých kameninových džbánků na kredenci.

Líbily se mi i nařasené krajkové záclonky na oknech. Prohlédla jsem si zásoby v kredenci i v přilehlé černé kuchyni. Jediné, co mě mohlo potěšit, byla zásoba kompotů, zavařených okurek a lesních hub na policích.

Ale našla jsem i dózu s kávou a krabičku černého čaje.

Natočila jsem vodu do varné konvice a sáhla po dóze s kávou.

Jsem dospělá, no ne…?

Pak jsem se dvěma pucláčky s pomněnkami vyšla na zápraží a posadila se na schody. Pozorovala jsem, jak Hanuš natírá poslední dosud nenatřené křesílko, a vzpomněla jsem si na starý šlapací šicí stroj, který jsem viděla na půdě.

Rozhodla jsem se, že s Hanušovou pomocí snesu stroj dolů do jednoho z nepoužívaných pokojů, kde si zřídím pracovnu. Kromě toho, že bych se tam mohla v klidu učit, mě napadlo, že bych mohla ušít pár polštářů ze starého oblečení, kterého bylo po domě spousta, a bylo jasné, že už ho nikdy nikdo nebude nosit.

Upíjela jsem kávu.

Hanuš pečlivě zavřel plechovku s barvou a sundal si rukavice. Pak se posadil vedle mě a sáhl po hrníčku. Líbilo se mi, jak si pyšně prohlíží výsledky své práce. Řekl mi:

„Flavie, zítra už si můžeme dát snídani venku.“

Přikývla jsem.

Hanuše jsem ujistila:

„To se mi bude líbit.“

Pak mě napadlo:

„Kam si to sezení dáme?“

Hanuš obhlédl zahrádku. Pak navrhl:

„Tady vepředu by nás každý, kdo půjde kolem, měl jako v televizi. Co kdybychom to zítra, až to uschne, přenesli dozadu ke kuchyňským dveřím? Nebo pod lípu… Co myslíš?“

Instinktivně jsem vyhrkla:

„Pod lípu. Tam to krásně voní.“

Dopili jsme kávu, Hanuš mi přivezl z kůlny červené kolo, prozkoumal hustotu pneumatik, zkontroloval brzdy a malinko mi snížil sedlo, protože jsem menší, než byla jeho babička i než jeho mladší sestry.

Zkusmo jsem se projela po zahradě. Pak jsem řekla:

„Jo, to půjde.“

Ve městě jsme koupili pár buřtů, šunku, vejce, nějaké sýry, chléb, zeleninu na salát i na polévku, kterou se pokusím uvařit zítra, a nakonec i mobil pro mě. Ten nejlevnější, co měli, ale mně to vůbec nevadilo, byla jsem plná elánu, natěšená na všechno, co bylo před námi.

Jo, a taky jsem byla zamilovaná. První společná večeře.

První opravdová.

Hanuš připravil na ohniště v rohu zahrady pár kousků dřeva. Já z kuchyně přinesla velký plochý koš, který jsem objevila v černé kuchyni, s nakrojenými špekáčky, sklenicí kremžské hořčice, košíčkem nakrájeného chleba, červenými ubrousky a dvěma sklenkami na vodu.

Kolem ohniště byly velké ploché kameny a já koš položila na jeden z nich.

Docela jsme si pochutnali, pak jsme společně umyli nádobí.

Hanuš poznamenal:

„První, na co musíme ušetřit, je myčka na nádobí.“

Rozesmála jsem se.

„Hanuši, já myslím, že budeme mít spoustu starostí s placením účtů za elektřinu a topení. Já vlastně nemám tušení, co všechno se musí koupit. Nádobí budeme muset v prvních letech mýt sami.“

Hanuš protočil panenky. Oznámil mi:

„Nenávidím mytí nádobí.“

Namísto toho, abych mu popravdě řekla, že to mám úplně stejně, že mytí nádobí nesnáším stejně jako on, lehkomyslně jsem nadhodila a brzy jsem zjistila, že to byla první z mnoha dalších chyb, kterých jsem se ve své zamilovanosti dopouštěla:

„Tak já budu mýt nádobí sama.“

V domku jsme se docela dobře zabydleli. Zpočátku jsme se nemohli nasytit toho, že jsme pořád spolu, a vlastně všechno (kromě mytí nádobí, samozřejmě) jsme dělali společně.

Ale brzy jsme zjistili, že samostatný život není procházka růžovou zahradou.

První, co nám došlo, byl toaletní papír.

Zrovna jsem krájela zeleninu na polévku, když se z koupelny ozvalo:

„Flavie, podej mi toaletní papír.“

Pak jsem se mínila vrátit do kuchyně. Hanuš za mnou ale křikl:

„Ten nám došel.“