Bez úzkosti

Martha Beck

Bez úzkosti

Jak díky kreativitě a zvídavosti
najít radost ze života

Martha Beck

BEZ ÚZKOSTI

Jak díky kreativitě a zvídavosti najít radost ze života

Copyright © 2025 by Martha Beck

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790). This edition published by arrangement with The Open Field, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC. THE OPEN FIELD
is a registered trademark of MOS Enterprises, Inc.

Podle anglického originálu Beyond Anxiety: Curiosity, Creativity, and Finding Your Life's Purpose vydalo v edici Žádná velká věda nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2026. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Helena Mirovská

Odpovědná redaktorka Vendula Kusá

Jazyková redaktorka Zuzana Kačerová

Šéfredaktor Marek Vlha

Odborná spolupráce Kristýna Dvořáčková

Grafická úprava a sazba David Dvořák

Obálka Pawel Nolbert

Úprava české obálky David Dvořák

Fotografie autorky Mike Blabanc

Jazyková korektura Ivana Vrajová

Tisk a vazba PBtisk, a. s., Příbram

Vydání první

Jan Melvil Publishing, 2026

Všechny naše knihy najdete na
www.melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-bez-uzkosti, libisemi@melvil.cz

Kniha vychází také elektronicky.

Vyzkoušejte aplikaci Melvil:

– e-knihy i audio na jednom místě

– vlastní poznámky

– plynulé přepínání mezi čtením a poslechem

ISBN 978-80-7555-307-2

Mé nespoutané a kreativní globální rodině.

I kdybych znala všechna slova všech jazyků, pořád bych
nedokázala vyjádřit, jak moc vás miluji.

ÚVOD

Začátkem roku 2020 se Bo Burnham konečně cítil připravený na návrat na jeviště. Jako komik měl před sebou slibnou budoucnost, jenže v roce 2016 začal během svých vystoupení zažívat panické ataky a musel se na čas stáhnout. Trvalo celé tři roky, než si zase dokázal stoupnout před lidi.

Pak se v Číně objevil podivný suchý kašel.

Burnhamovi to udělalo čáru přes rozpočet, stejně jako vám, mně a všem ostatním. Svého snu vystupovat se ale nevzdal, naopak se o to zapáleněji pustil do tvorby. Během lockdownu doma sám napsal, zahrál, natočil a sestříhal komediální a hudební projekt, který nazval Inside (Uvnitř). V digitální podobě ho vydal v červnu 2021 a sklidil nadšené ohlasy.

Inside se znepokojivou přesností popisuje pocity člověka jednadvacátého století. „Už je tu zase ten zvláštní pocit,“ zpívá Burnham sám ve svém bytě před zapnutými kamerami.

Suvenýry na dostřel, v obchoďáku se střílí…

Tiché pochopení, že se konec blíží.

Na hrozby dnešní doby (oteplování, násilí ve zprávách i v počítačových hrách, záplavu informací, izolovanost) podle Burnhama reagujeme „zvláštním pocitem“. A když říká zvláštním, rozhodně to nemyslí v dobrém smyslu slova. Burnhamova tvorba v nás probouzí podivnou, vleklou tíseň spojenou s vědomím, že patříme k technologicky nejvyspělejší a nejlíp informované populaci v dějinách… a přitom sledujeme, jak svou činností ničíme podmínky nezbytné k vlastnímu přežití.

Když donekonečna sjíždíme katastrofické zprávy, posíláme si vtipy o kolabujícím životním prostředí, kroutíme hlavou nad politickou situací a v televizi sledujeme, jak si lidstvo nejrůznějšími způsoby koleduje o apokalypsu, na většinu z nás padne přinejmenším stín „toho zvláštního pocitu“. Pocitu, který se (jak Bo Burnham moc dobře věděl) jmenuje úzkost.

VĚK NEUVĚŘITELNÉ ÚZKOSTI

V roce 1948 získal W. H. Auden Pulitzerovu cenu za dlouhou báseň The Age of Anxiety (Věk úzkosti). Při vší úctě, pane Audene, jestli vám tehdejší doba připadala plná úzkosti, tak byste si měl vyzkoušet tu naši. Deník New York Times označil v roce 2022 úzkost za „vnitřní pandemii“ dospívajících. Narážel přitom nejen na její rozšíření, ale taky na ohromnou rychlost, s jakou roste.

Magazín Forbes Health už v roce 2017 uvedl, že na celém světě žije přes 284 milionů lidí s diagnózou některé z úzkostných poruch, přičemž nediagnostikovaných případů bude téměř jistě ještě víc. Když se časopis Journal of Psychiatric Research rozhodl zdokumentovat výskyt úzkosti ve Spojených státech, dospěl k závěru, že problém rychle narůstá kvůli „přímému i nepřímému […] vystavení světovým událostem vyvolávajícím úzkost“.

Kdy myslíte, že ta studie vyšla?

Léta Páně dva tisíce osmnáct.

Hahahahaha!

Vzpomínáte na staré dobré časy v roce 2018? Jak jsme si tenkrát všichni mysleli, že čelíme „světovým událostem vyvolávajícím úzkost“?

V prvním roce pandemie covidu-19 po celém světě prudce přibylo úzkostných poruch – o celých pětadvacet procent. Počet lidí trpících těmito poruchami podle magazínu Forbes Health vzrostl z 298 milionů na 374 milionů. V roce 2020 zažívala pravidelné nápory těchto vysilujících, zdraví škodlivých, mučivých obtíží téměř polovina dotázaných (47 procent). V roce 2023 už sice lidé v souvislosti s pandemií takový strach nepociťovali, přesto však příznaky úzkosti trápily celou polovinu mladých lidí ve věku od osmnácti do čtyřiadvaceti let. Úzkostné poruše tedy náleží pochybný titul nejrozšířenějšího duševního onemocnění na světě.

Říká se, že statistika zapomíná na bolest, která se za čísly skrývá. Za sebe můžu říct, že já bolest lidí sužovaných silnou úzkostí pociťuji naplno. Jsem totiž jednou z nich.

MŮJ ZVLÁŠTNÍ POCIT A JÁ

Úzkost mě zajímá celý život, protože jí trpím. Odjakživa. Zažívala jsem ji v podobě žhavých sopečných erupcí i temných mračen zakrývajících celou oblohu. Spoustu let se ode mě nehnula, doprovázela mě v dobrém i ve zlém, ve zdraví i v nemoci. Vzpomínám si, jak mě úzkost jednou pevně sevřela v předvečer mých narozenin, protože mě vyděsilo, že čas utíká strašně rychle a já jsem ještě nic nedokázala. Byly mi čtyři.

S nástupem do školy se můj stav ještě zhoršil. Když jsme poprvé dostali za úkol napsat básničku, zmocnil se mě takový strach, že jsem pět nocí po sobě nezamhouřila oči. Chodila jsem jako mátoha, dokud mě dětská lékařka (ano, dětská lékařka!) na chvíli nezachránila tím, že mi předepsala uklidňující léky. Na střední škole jsem se přihlásila do debatního kroužku, a když jsem měla poprvé promluvit před porotou, omdlela jsem.

O veřejná vystoupení jsem se pokoušela jen proto, že mi někdy kolem puberty došlo, že mám na výběr: buď se do těch věcí, z nichž mě jímá hrůza, zkrátka pustím, nebo můžu strávit zbytek života zalezlá pod postelí. Naštěstí mě nečinnost děsila úplně stejně jako všechno ostatní, a tak jsem se hnala životem; ani ne tak statečně, jako spíš zběsile – jako člověk prchající před rojem včel.

Strachy bez sebe jsem se hlásila na vysokou, pak na postgraduální studium a následně na různá pracovní místa. Ve stavu čiré hrůzy jsem se vdala, cestovala, porodila děti a pustila se do výchovy. Podívala jsem se na spoustu míst a zvládla jsem hromadu věcí. Možná ne tolik jako někteří, ale zase víc než jiní. Ať už jsem však přišla kamkoli a dělala cokoli, vždycky, naprosto vždycky mě doprovázela úzkost.

Bylo to naprosto příšerné.

Právě úzkost byla jedním z důvodů, které mě přitáhly ke společenským vědám. Říkala jsem si, že skrze porozumění mysli, své mysli, bych se snad jednou mohla té neustálé tísně zbavit. Zpočátku jsem ovšem narážela na informace, které mi příliš nepomáhaly. Řadu let jsem se v knihách opakovaně dočítala, že lidský mozek se vyvíjí pouze do pěti let a tím to hasne. Potom už se s ním nedá nic dělat. Hotovo, dvacet. Vzpomínám si, jak jsem sklesle procházela stránku za stránkou a užírala se pomyšlením, že můj příšerně úzkostný mozek už zůstane příšerně úzkostný navždycky.

Naštěstí jsem četla dál.

Postupem let umožnily nové technologie neurologům prozkoumat mozek důkladněji a hypotéza o jeho neměnnosti se ukázala být čirou fikcí. Naše šedá hmota dokáže sama sebe přetvářet přímo zázračně. Umí se měnit podle toho, jak ji používáme, což taky po celý náš život neustále dělá.

Toto zjištění mě naprosto nadchlo. Začala jsem o neuroplasticitě, této tvárnosti našeho mozku, hltat všechny dostupné informace. S každou přečtenou studií ve mně trochu vzrostl pocit naděje. Obzvlášť na mě zapůsobila studie, v níž neurologové zkoumali mozek tibetských mnichů, kteří se mnoho let věnovali meditaci. Ukázalo se, že mozek těchto mužů disponuje neobyčejně hustou tkání v oblastech spojených s prožíváním radosti, soucitu a klidu.

U jednoho mnicha se to projevovalo tak výrazně, až si vědci při měření mozkové aktivity mysleli, že se jim porouchalo zařízení. Ten člověk doslova ztělesňoval vnitřní mír. Takto vyrovnaný ovšem nebyl odjakživa. Naopak, celé dětství bojoval s ochromující úzkostí a s panickými atakami.

JO!

Ne že bych měla takovou radost z dítěte trpícího panickými atakami. Myslela jsem to jinak: JO! DOSTAL SE Z TOHO!

O zázračné plasticitě mozku jsem se dočetla poté, co jsem absolvovala postgraduál. Nějakou dobu jsem učila na vysoké škole a pak jsem z akademického prostředí odešla, abych se stala autorkou a životní koučkou. Moje kariéra nakonec spíš než z formálního vzdělání vzešla z téměř až patologického přesvědčení, že každý z nás má možnost naplnit své nejhlubší tužby a učinit svět lepším místem. Po přečtení studie o tibetských mniších ve mně toto přesvědčení zakořenilo tak hluboko, že už jím nic nemohlo otřást. Věřila jsem, že dokážu svůj mozek opravit, a možná se kvůli tomu ani nebudu muset stěhovat do Himálaje a vstupovat do mnišského řádu. Nepochybovala jsem, že cestu k vnitřnímu klidu mám v sobě. Stačí ji jen najít.

CESTA K UMĚNÍ KLIDU

V roce 2021, kdy Bo Burnham dokončoval svůj temně geniální projekt Inside, se sešlo hned několik záležitostí, které mou potřebu zbavit se úzkosti ještě umocnily. Konkrétně:

Mnoho mých klientů (s nimiž jsem tehdy vedla konzultace přes Zoom) úzkostí takřka lezlo po zdi. Vzhledem k pandemické situaci, finanční nejistotě, politickým otřesům, stále podivnějším výkyvům počasí a bezpočtu dalších problémů jim to nikdo nemohl zazlívat. Chtěla jsem jim pomoct, a tak jsem se do studia úzkosti ponořila ještě hlouběji.

Během lockdownu jsem několik měsíců vymýšlela a vedla online kurz kreativity. Chtěla jsem lidem pomoct nacházet nové cesty, jak se vyrovnat s naprostou nepředvídatelností, v níž se svět náhle ocitl. V rámci příprav jsem se snažila dozvědět co nejvíc o fungování kreativity ve vztahu k mozku.

Začala jsem se pravidelně radit s různými vědci a psychology, mimo jiné s expertkou v oboru neuroanatomie Jill Bolte Taylor, mou někdejší spolustudující na Harvardu. Jill kdysi prodělala závažnou mrtvici, která jí vyřadila z funkce většinu levé hemisféry. Její zkušenosti coby vědkyně i coby pacientky, která přežila mozkovou příhodu, prozrazují hodně o tom, jak úzkost v mozku vzniká a jak bychom se jí mohli zbavit.

Nové zkušenosti mě inspirovaly taky v přístupu k mé vlastní neklidné mysli. Fascinovala mě dynamika úzkosti z neurologického hlediska – jak ovlivňuje mozek, ale i naše chování a společenské interakce. Obzvlášť mě zaujal fakt, že úzkost se vzájemně vylučuje s kreativitou: když dostane prostor jedna, druhá jako by se odmlčela. Začala jsem experimentovat s postupem, který jsem si pro sebe nazvala „umění klidu“, protože spočíval ve zmírňování úzkosti pomocí kreativity.

Výsledkům svých pokusů jsem se nestačila divit. V době celosvětové krize, která mi poskytovala všechny důvody cítit se jaksepatří nesvá, úzkost téměř zmizela. V situacích, které by ve mně dřív vyvolaly úzkostné záchvaty (fyzická bolest a zdravotní omezení, finanční nejistota, hrozba těžké nemoci a ztráty blízkých), jsem nepodléhala panice. Jak jsem rozvíjela a praktikovala „umění klidu“, docházelo mi, že mi mnohem víc než dřív záleží na druhých lidech a na světě a současně jsem mnohem míň úzkostná.

Protože lockdown přesunul prakticky veškeré sociální interakce (snad kromě přebalování miminek) na internet, najednou jsem se hodně věnovala skupinovému koučování – některá bezplatná online setkání přitáhla i stovky účastníků. Moje nerdovské sociologické já nad takovou příležitostí otestovat své nové metody v praxi přímo jásalo. Učila jsem své postupy tisíce lidí a díky zázrakům moderních technologií jsem se od nich obratem dozvídala, jak na ně působí. Drtivá většina účastníků hlásila, že jim moje metody pomohly zmírnit úzkost okamžitě a spolehlivě. A právě tehdy jsem se rozhodla napsat tuto knihu.

KDE ZAČÍT, CHCEME-LI SE VYDAT
ZA HRANICE ÚZKOSTI

Na mém pracovním stole se vrší hromada báječných populárně-naučných knih o tom, jak zmírnit chronické obavy. Všechny obsahují fantastické rady. Četla jsem je velmi pozorně několikrát dokola a snažila jsem se s jejich pomocí zahnat vlastní úzkost. Převzala jsem z nich řadu metod a používám je při práci s klienty (vždy s uvedením zdroje!). Hodně z toho, co jsem z knih vyčetla, skutečně pomáhá.

Až donedávna se však moje úsilí podobalo vymetání Augiášova chléva. Po mnoha letech svědomitého dodržování duševní hygieny a tisících hodinách meditací (což podobné knihy často doporučují) se mi dařilo držet úzkost na uzdě a pociťovat vnitřní klid. Většinou. Na chvilku. Jenže pak se pokaždé objevilo cosi znepokojivého, ať už pracovní termín, děsivá zpráva v médiích, nebo divné pobolívání břicha, a můj mozek začal produkovat úzkost takovou rychlostí, jako by všechny Augiášovy krávy a koně sežrali projímadlo. Dokázala jsem se sebrat natolik, abych se přes den usmívala a v noci spala, ale stálo mě to spoustu sil.

A potom jsem si během procházení poznatků z nejrůznějších oborů uvědomila tři důležité pravdy. Toto poznání mi změnilo život. Pomohlo mi pochopit, že úzkost neustále hledá skulinky, kudy by se mohla prodrat do mysli. A taky to, jak ji můžu proměnit z něčeho zlého v něco naprosto neškodného. Díky experimentování s novými zklidňujícími strategiemi se má úzkost téměř vypařila. Doufám, že ony tři důležité pravdy ji pomůžou překonat i vám. Tady jsou:

DŮLEŽITÁ PRAVDA ČÍSLO 1: Odmala jsme vedeni k tomu, abychom ve svých mozcích roztáčeli „spirálu úzkosti“. Udržujeme ji v chodu a ještě ji zrychlujeme, aniž si to uvědomujeme.

Od raného dětství jsme odměňováni za určitý způsob myšlení: verbální, analytické, v logických souvislostech. Ostatně děláte to i teď: luštíte symboly na stránce, převádíte je na slova a sledujete tok mých myšlenek. Tento typ soustředění posiloval (a stále posiluje) určitou část vašeho mozku, podobně jako zvedání činek posiluje svaly. Jedná se o tu část, která se nachází převážně v levé hemisféře, ačkoli aktivní je téměř pořád skoro celý mozek. Soustředit se na tento typ uvažování s sebou nese řadu výhod, ale taky nejmíň jednu zásadní nevýhodu: v naší namakané levé hemisféře sídlí neurologický mechanismus, který jsem si pojmenovala „spirála úzkosti“.

Spirála úzkosti funguje podobně jako protisměrné hroty ve vjezdu do garáží: pustí mozek jedním směrem, k větší úzkosti, ale vrátit se do uvolněného stavu už mu nedovolí. Strachová reakce se při ohrožení objevuje u všech živočichů. My lidé se však můžeme chlubit schopnostmi řeči a představivosti, takže dokážeme strachovou reakci přiživovat donekonečna, ať nám něco hrozí, nebo ne. Čím víc je naše společnost ovládaná levou hemisférou, tím spíš nás jako jednotlivce vede k tomu, abychom po spirále úzkosti stoupali výš a výš a ještě výš.

DŮLEŽITÁ PRAVDA ČÍSLO 2: Společnost v nás vyvolává čím dál větší úzkost – a stejně tak my v ní.

Úzkost je nakažlivá. I když si osvojíme techniky, které ji pomáhají zmírnit, v kultuře prostoupené obavami je snadné do úzkostného prožívání znovu sklouznout. Náš mozek a emoce se formují v závislosti na společenských vlivech, jimž jsme denně vystavováni: tlak na výkon ve škole a porovnávání studentů mezi sebou, nutnost zajistit si příjem, neustálé bombardování děsivými zprávami z celého světa, setkávání s příbuznými, přáteli i cizinci, kteří se sami topí ve vlastních těžkostech. Snaha zachovat si klid ve společnosti plné neklidných lidí se podobá scházení po eskalátoru, který jede nahoru.

Společnost vyvolává úzkost v nás a stejně tak my v ní. Naše znepokojivé pocity, myšlenky a činy se přenášejí do okolního světa, čímž ještě přispíváme k úzkosti druhých. Ti pak zesilují společenský tlak, který se opět podepisuje na nás, a my své zvýšené obavy zase předáváme dál… Jistě chápete, kam to vede. Spirála stále rostoucí úzkosti se roztáčí nejen v naší hlavě, ale i mezi lidmi navzájem a v celé společnosti.

K úzkosti nás dohání nespočet společenských vlivů, které jsou nenápadné, ale silné. V mozku máme zrcadlové neurony, které se automaticky ladí na pocity lidí kolem nás. Obrazy nebezpečí a hrůzy se dnes šíří po celém světě mnohem rychleji, takže se neustále dozvídáme, co hrozného se kde děje. Pracovní život nás zase často udržuje v neustálé nervozitě a v obavách, že přijdeme o konkurenční výhodu nebo stávající způsob obživy.

Chceme-li tomu všemu vzdorovat, nestačí jen pár relaxačních technik. Potřebujeme celospolečenskou proměnu přístupu k životu.

DŮLEŽITÁ PRAVDA ČÍSLO 3: Úzkost se nedá jen tak vypnout. Musíme ji něčím nahradit.

Příroda nesnese prázdno, takže i kdybychom své nadmíru vyvinuté úzkostné okruhy dokázali utišit, stejně by na ně v mozku i mimo něj působila celá řada sil, které by je znovu nastartovaly. Proto je nutné prázdný prostor po úzkosti zaplnit něčím jiným.

Chceme-li neustálé obavy vyměnit za radost a optimismus, nestačí jen zbavit se starostí; musíme mozek začít používat jinak. Potřebujeme svou mysl naučit chodit novými cestičkami, osvojit si nové způsoby vnímání, jinak se vztahovat ke světu. Pár psychologů a neurologů už sice tento princip začalo formulovat, moderní západní kultura nám však recept, jak úzkostnou energii převést na klidnější nastavení, rozhodně nenabízí. Na rozdíl od jiných kultur (vzpomeňte si na tibetské mnišské řády).

Už autoři prvních technik na zmírnění úzkosti dobře věděli, že lidská mysl je nekonečně činorodá a nezastavitelná. Neustále něco vytváří. Pořád. Ta část mozku, kterou jsme se naučili používat, bez ustání generuje představy, příběhy, teorie, strategie, pocity nedostatku – a samozřejmě taky úzkost.

Pokud jí v tom chceme zabránit, musíme činnost mozku přesměrovat do jiných struktur a funkcí, konkrétně do těch, které probouzejí zvědavost, údiv, propojení, soucit a úžas. Schopnost naučit se používat mozek tímto způsobem se opírá o vědecké poznatky, ale jak už jsem zmiňovala, především je to umění. S pomocí strategií, které vás v této knize naučím, se z vás nestane jen míň úzkostný člověk, ale přímo umělec klidu, kreativní génius.

Ne že byste se hned museli pouštět do malování portrétů nebo skládání symfonií (ačkoli i to je možnost). Znamená to, že do všeho, co děláte nebo tvoříte, začnete zapojovat veškerou sílu své nevyčerpatelné lidské mysli. U každého se kreativita projevuje jinak: někdo rád vaří, jiný píše poezii, další se věnují technickým oborům, chovu zvířat nebo čemukoli jinému. Bez ohledu na individuální zájmy však všichni sdílíme jednu formu tvůrčího projevu, a to utváření vlastních životních zkušeností. Cokoli, co děláte, se může stát kreativním médiem. A když se oprostíte od úzkosti a dáte prostor své vrozené tvořivosti, vaším mistrovským dílem se stane život, který vás bude bavit a naplňovat víc, než si dokážete představit.

Život za hranicemi úzkosti je radikálně osvobozující. Uvolní vám ruce v tolika ohledech, že je ani nedokážete spočítat: umožní vám udržet si vnitřní klid a být sami k sobě laskaví. Dovolí vám vyměnit nejistotu a napětí ve vztahu k druhým za důvěru a moudrost. Přestanete být bezradnými poutníky a s tlakem společnosti se dokážete vyrovnat jako schopní navigátoři a průkopníci nových cest. Svou budoucnost začnete utvářet sami a nebudete k ní přistupovat jako k náhodným vlnám děsivých událostí, ale jako k postupně se odhalujícím blahodárným zázrakům. Na to všechno máte neoddiskutovatelný nárok; je to vaše právo, s nímž jste přišli na svět. Až se zbavíte úzkosti, přesvědčíte se sami.

KAM MÍŘÍME: TVOREČEK,
TVŮRCE A TVORBA

Jako každé jiné umění vyžaduje i život bez úzkosti cvik. Cestu k němu ráda rozděluji na tři fáze, a proto má tato kniha tři části. V první z nich se dozvíte, jak zvládat biologické a psychické sklony k úzkosti. Říkám tomu „uklidnit svého vnitřního tvorečka“.

Ve druhé části začnete zapojovat ty oblasti mozku, které vás osvobodí od úzkosti a nasměrují ke zvídavosti, fascinaci a vynalézavosti. Protože ve vás tento proces probudí vaše nejkreativnější já, hovořím o aktivaci „tvůrce“. Znovu připomínám, že tato vaše stránka se sice může zajímat o hudbu, malování, poezii a podobně (zkrátka o cokoli, co společnost nazývá „uměním“), ale jejím hlavním úkolem je objevovat či vymýšlet kreativní řešení problémů ve všech oblastech života. Kreativní já nevnímá „problémy“ jako hrozby, ale jako příležitosti reagovat na jakoukoli situaci originálně.

Ve třetí části se od úzkosti vzdálíte natolik a do tvořivosti ponoříte tak hluboko, že možná začnete zažívat stav, který nazývám „splynutím s tvorbou“. Západnímu člověku může tento výraz znít podivně, protože naše kultura nás podobným věcem příliš neučí. Představa „splynutí s tvorbou“ vám může připadat hloupá, či přímo nesmyslná – už jen proto, že se vlastně nedá popsat slovy. Asi nejvýstižněji lze tento stav přirovnat k přirozenému flow, kdy člověk dočista zapomene nejen na úzkost, ale i na onu úzkostnou část své osobnosti. Vlastně se může rozplynout celé vaše vnímání sebe sama. Právě díky takovému rozpuštění veškeré úzkosti padnou překážky, které vám bránily plně prožívat radost, podobně jako když se rozevře motýlí kukla a připoutaný tvor může konečně vzlétnout.

Přerod z úzkostného člověka v kreativního génia, kterého v sobě máte od narození, je nikdy nekončící proces. Lidský mozek má zkrátka dispozice k úzkosti sklouzávat. S postupným osvojováním principů a dovedností, které tato kniha nabízí, však pro vás bude stále snazší vystrašeného tvorečka ve své hlavě uklidnit a osvobodit svou tvůrčí stránku. A pokaždé, když se vám to podaří, vystoupáte do ještě větších výšin vynalézavosti, dobrodružství a nadšení.

Možná to ve vás probudí úplně nový „zvláštní pocit“, který si ponesete všude s sebou. I tváří v tvář světu plnému chaosu, ničení, vzteku a hrozeb ve vás rozkvete klid, z něhož se budou šířit vlny kreativity, sounáležitosti a radosti. Naučíte se pracovat se svou myslí a srdcem jako sochař s hlínou, jako hudebník skládající písně. Vším, co uděláte, budete přispívat ke svému nejdůležitějšímu uměleckému dílu, jímž je váš život. A při budování toho nejlepšího představitelného života možná jen tak mimochodem změníte svět.

NEŽ ZAČNEME

Zatímco si budete osvojovat principy a postupy z této knihy a postupně začnete vyměňovat úzkost za radostnou tvořivost, vaše okolí (dosud plné úzkosti) z toho možná nebude úplně nadšené. Lidé se na vás možná budou dívat nechápavě, skrz prsty a občas přihodí i kritickou poznámku. Naučit se žít za hranicemi úzkosti patří k tomu nejlepšímu, co pro sebe, své blízké i svět můžete udělat, ale nebývá to vždy snadné.

Teď bych byla ráda, abyste se zamysleli nad následujícími otázkami. Pokud na některou z nich odpovíte kategorickým ne, nevadí. Čtěte dál (nebo si třeba jen na chvíli lehněte) a zkuste pozorovat, jestli se vaše odpovědi nezmění, jakmile se úzkost zase přihlásí o slovo. Až budete mít úzkostných pocitů skutečně plné zuby, možná usoudíte, že to přece jen stojí za zkoušku.

Jste připraveni zpochybnit zažité představy naší kultury natolik, že vám to fyzicky přenastaví šedou mozkovou kůru – jinými slovy, vyvinout si mozek, který do naší společnosti tak docela nezapadá?

Dokážete se smířit s tím, že pokud se zbavíte úzkosti, začnete myslet a jednat soucitně a kreativně, ale neobvykle, a vaše okolí vám možná přestane rozumět?

Máte dost odvahy a ochoty přizpůsobit veškeré jednání vaší vrozené originalitě, která vyplave na povrch, a neřídit se pouze tím, co máte naučené?

Dobře si tyto otázky promyslete. Žít za hranicemi úzkosti je jemné umění – časem ale zjistíte, že ač se to nezdá, v jemnosti se skrývá velká síla. V tomto světě však člověk občas musí zabrat, aby mohl být jemný. Tím vás nechci vyděsit (strachu už jste si užili víc než dost). Pouze vás upozorňuji, že jako u každého radikálního umění je potřeba jít proti proudu. Takový život vás zavede za hranice zažitých společenských představ a nemůžete předem tušit, do čeho se pustíte. Nedokážu vám slíbit, že to bude „normální“. Můžu vám jen říct, že zažijete nepředstavitelnou radost spojenou s tím nejlepším životem, jaký si lze přát.

Jdete do toho?

Tak pojďme.

První část

TVOREČEK

1

Aby to mělo hlavu a patu:
Proč ztrácíte hlavu a nejradši byste se otočili na patě

Tyto řádky píšu pod doškovou střechou chaty na jednom z mých nejoblíbenějších míst, v jihoafrické přírodní rezervaci Londolozi. Před pár minutami, zrovna když jsem byla zabraná do psaní, prořízl večerní ticho ostrý, hrdelní zvuk. Hned jsem poznala levharta; jeho řev jsem slyšela už mnohokrát. Ještě nikdy jsem však při tom neseděla uprostřed noci sama v pyžamu dva metry od zdroje.

Chviličku jsem byla přesvědčená, že šelma je v místnosti se mnou. Lépe řečeno pode mnou, protože jsem okamžitě vyletěla do vzduchu (nebo spíš do moskytiéry nad postelí) jako raketa poháněná čistým adrenalinem.

Ale jenom ve své hlavě.

Ve skutečnosti se nic tak dramatického nestalo. Vzhlédla jsem zrovna ve chvíli, kdy se zpola osvícená silueta zvířete tiše mihla kolem síťových dveří. Než mi vůbec stihlo hlavou prolétnout slovo levhart, došlo mi, že jsem v naprostém bezpečí. Noční návštěvník zmizel ve vysoké trávě a zbyl po něm pouze hlasitý zvuk připomínající motorovou pilu. Zůstala jsem sedět s rozzářeným úsměvem a pocitem, že mi v žilách místo krve najednou koluje šumivé víno.

Moje příhoda ukazuje, co expert na prevenci násilí Gavin de Becker nazývá „darem strachu“. Ve chvíli, kdy jsem zaslechla levharta, jsem rozhodně nebyla klidná. Necítila jsem však ani úzkost. Než si začneme vysvětlovat, co je to úzkost, musíme si nejprve ujasnit, čím není.

Lze to vyjádřit třemi slovy: úzkost není strach.

Levhartí řev ve mně spustil reakci „útok, nebo útěk“, kterou je vybavena většina živočichů. Vyvolal nával nefalšovaného strachu, který nás má silně zasáhnout, přimět nás k akci a následně se zase vypařit. „Opravdové“ strachové reakce se většinu času jen poflakují podobně jako hasiči, když zrovna nemají co na práci: projíždějí sociální sítě, pospávají, zkoumají si mateřská znaménka. Do akce naskakují jen a pouze tehdy, pokud naše smysly rozpoznají evidentní a bezprostřední nebezpečí. V takovém případě nám dodají schopnost jasně myslet a nabijí nás fyzickou energií umožňující se s hrozbou vypořádat. Jakmile zavládne bezpečí (požár je uhašen, levhart odchází), vrátí se k odpočinku.

Celá akce se dokáže odehrát neuvěřitelně rychle. Za necelou vteřinu jsem stihla přejít z poklidné spokojenosti do poplachu nejvyššího stupně a zase se uklidnit. Nepocítila jsem žádné ochromující negativní emoce, jen jsem náhle prudce zbystřila a mým tělem projel příval fyzické energie. Skutečný strach nám řekne, co máme dělat, a dodá nám k tomu potřebnou rychlost a sílu. Podobá se výstřelu z děla.

Oproti tomu úzkost se podobá spíš místu, kde straší. Odvádí naši pozornost od skutečného přítomného okamžiku k obavám a představám. Zatěžuje nás neurčitým pocitem, že je něco špatně, aniž by nám nabídla konstruktivní řešení. A na rozdíl od zdravého strachu nikdy nepolevuje. Přetrvává i v situacích, kdy jsme naprosto v bezpečí; a někdy dokonce ještě zesiluje. Tyto neutuchající obavy se podepisují na našem zdraví, vztazích i schopnosti plnit si sny.

Jak se tedy ze strachu, onoho cenného daru, bez něhož by s námi byl dávno amen, stanou drtivá muka úzkosti? Výborná otázka! Jsem moc ráda, že jsem se zeptala.

V této kapitole vám vysvětlím, jak se stane, že se zdravý strach zasekne v pozici „zapnuto“ a z rychlého, reflexivního impulzu se změní v nekonečnou vzestupnou spirálu úzkosti. Ukážu vám, že k úzkosti tíhnete jak z biologických, tak z kulturních důvodů, které vás jako silný proud dokážou strhnout dřív, než si vůbec uvědomíte, co se děje, a nastíním, kudy vede cesta ven. Najdete tu pár základních vědeckých poznatků z pokladnice fascinujících objevů umožněných moderními technologiemi, díky nimž se o sobě, našich myšlenkách a chování dozvídáme stále víc. Tato vědecká disciplína není jen fascinující, ale taky hluboce osvobozující. Abychom se úzkosti zbavili, potřebujeme porozumět jejím základním mechanismům.

JAK SE ZE STRACHU STANE ÚZKOST

Kdykoli se setkáme s něčím neznámým, ať je to podivný brouk, nebo extravagantní účes, ke slovu se dostává prastará struktura uprostřed mozku, kterou si živočichové předávají už stovky milionů let. Nazývá se amygdala, což je řecky „mandle“, protože (jak učebnice nikdy neopomenou zmínit) mandli připomíná tvarem i velikostí. Má ji (nebo alespoň její velmi blízkou obdobu) každý obratlovec.

Říct, že máme „amygdalu“, ale není úplně přesné. Ve skutečnosti totiž máme dvě: jednu na levé straně mozku a druhou na pravé. Co z toho plyne, si vysvětlíme později. Prozatím postačí, když si představíte dvoudílnou mandli uvnitř mozku, která zaznamená jakýkoli hrozivý nebo neznámý smyslový podnět. Může jím být pohled na předmět letící vaším směrem, zvuk levhartího odfrknutí nebo třeba závan laku na vlasy, který používá vaše tchyně. Mandle uprostřed mozku okamžitě vyšle poplašný impulz připomínající tiché vyjeknutí: Jejda!

Během zlomku vteřiny poplašný signál dospěje k dalším strukturám mozku: jak k vrstvám, které zodpovídají za emoce a máme je společné s jinými savci, tak k oblastem čistě lidským, kde sídlí logika a řeč. Ve chvílích skutečného ohrožení nám strachová reakce dokáže propůjčit téměř nadlidské schopnosti. Bez přemýšlení uskočíme chřestýšovi, spustíme na hladinu záchranný člun, zvedneme auto, pod nímž zůstala uvězněná naše láska. (Snad to všechno nebudeme muset dělat naráz.)

U většiny živočichů končí prožitek strachu ve chvíli, kdy pomine bezprostřední nebezpečí. V mém mozku se to stalo, jakmile se levhartí návštěvník odplížil pryč. Že se zvíře skutečně uklidní okamžitě poté, co unikne hrozbě, jsem na vlastní oči viděla mnohokrát. Jednou jsem sledovala lva, který právě spořádal skoro celého pakoně a rozhodl se zaútočit ještě na jednoho. Sudokopytník na nic nečekal a vystřelil pryč. Přecpaná šelma pronásledování asi po sto metrech vzdala, zastavila se a těžce oddychovala. Pakůň se okamžitě uklidnil, a přestože měl predátora stále na dohled, začal se pást, jako by se nechumelilo.

My lidé bychom reagovali úplně stejně, kdybychom nebyli tak zatraceně chytří (na rozdíl od běžného pakoně, kterému se v důvtipu vyrovná i pařez). Náš mozek se od mozku jiných živočichů liší v tom, že dokáže uchovávat informace ve verbální podobě a za pomoci představivosti je dál rozvíjet. Rádi se považujeme za „racionální“ živočišný druh opírající se o chladnou logiku Sherlocka Holmese. Ve skutečnosti se však naše myšlenky a rozhodnutí řídí především tím, co se v našem mozku odehrává na emoční rovině.

To znamená, že vaše geniální lidská mysl často reaguje spíš na ono vyjeknutí mandle v mozku a na emoční záblesk strachu než na skutečnou situaci. Vyděsit nás dokáže téměř cokoli od zvuku kroků za zády přes šéfovo zamračení až po zprávu z médií. Vyhodnotíme-li hrozbu jako skutečnou a bezprostřední, celý mozek se vrhne do akce a začne ji řešit. Problém však je, že i když se o skutečnou hrozbu nejedná (kroky patří našemu partnerovi, šéf není naštvaný, ale trápí ho dna, a k té zprávě bychom si nejdřív museli něco nastudovat), levá hemisféra má tendenci v takové situaci udělat dvě věci: Zaprvé najde vysvětlení, které náš strach ospravedlní. A zadruhé začne vymýšlet, jak danou situaci dostat pod kontrolu.

VYSVĚTLENÍ A KONTROLA:
JAK ÚZKOST ZAPOUŠTÍ KOŘENY

Děsivé příběhy, jimiž se nám mozek pokouší ospravedlnit strach, připadají tomu, kdo tento strach prožívá, naprosto racionální. Stejně jako taktiky, jejichž prostřednictvím se snažíme získat vládu nad situací. Jako koučka často vídám, že lidé vkládají do snahy kontrolovat nejrůznější životní situace ohromné množství času a energie. Někteří přes aplikaci v telefonu celý den sledují svého partnera, protože se domnívají, že neustálý dohled jejich vztahu pomůže. Jsou rodiče, kteří se prakticky nastěhují ke svým dětem do školy, neboť mají pocit, že když dohlédnou na každý detail výuky, zajistí svým ratolestem šťastnou budoucnost. A existují šéfové schopní zničit celou firmu, protože své zaměstnance dusí neustálým kontrolováním tak dlouho, až to pracovníky přestane bavit a vezmou nohy na ramena.

Nutkání mít věci pod kontrolou je tak hluboce zažité a silné, že nám naše jednání může připadat logické i ve chvílích, kdy nabude vyloženě bizarních rozměrů. Před pár lety například ve stejné chatě v Londolozi pobývala moje kamarádka Jennifer. Hned první noc se probudila a přímo za síťovými dveřmi spatřila (ano, hádáte správně) levharta. Klidně to mohlo být to samé zvíře, které prošlo kolem mě. Na návštěvu Jennifer si ale přineslo svačinu. Kamarádku vytrhl ze spánku povzbudivý zvuk tesáků drtících kosti a chrupavky. Šelma si jen pár metrů od ní pochutnávala na zkrvavené mršině antilopy.

Jennifeřina amygdala samozřejmě hlasitě vyjekla. Její jet lagem zmožený neokortex však zašel ještě dál než ten můj. Okamžitě vygeneroval teorii („Tohle je důvod, proč by ses měla bát!“) i plán, jak situaci zvládnout („Tohle musíš udělat, aby ses zachránila!“). Teorie říkala, že Jennifer má na sobě huňaté pyžamo s leopardím vzorem, a tudíž ji šelma vnímá jako soupeře. A plán (který kamarádka okamžitě a odhodlaně realizovala) spočíval v tom, že se musí pěkně zpříma posadit, zabalit se do béžové přikrývky a předstírat, že je termitiště.

Když Jennifer historku druhý den vyprávěla u snídaně, zalykala se smíchy. Její nervová soustava se stejně jako ta moje po levhartí návštěvě vrátila do režimu „bezpečí“. V mnoha jiných situacích se však strachy rozklepaný mozek po odeznění hrozby neuklidní. Místo toho vymýšlí další katastrofické scénáře. A teď to hlavní: na myšlenky, které si vybavuje či představuje neokortex, reaguje levá amygdala jako na něco, co se skutečně děje.

NEKONEČNÁ ZPĚTNOVAZEBNÍ SMYČKA
SPIRÁLY ÚZKOSTI

Africká noční symfonie zvířecích hlasů, kterou tu právě teď poslouchám, by mě dokázala uvrhnout do víru úzkosti raz dva. Můj mozek by klidně mohl začít generovat myšlenky a představy, jež by mi nedovolily zamhouřit oka. Mohl by začít bezhlasně křičet:

Tohle místo je levharty přímo zamořené. Jsou všude!

To zvíře jenom čeká, až usnu. Pak prorazí ty síťové dveře a zakousne mě.

Slyšela jsem, že své oběti prokousnou hrdlo a ona se udusí. Jaké by to asi bylo?

Nebo… počkat… co kdyby mi nejdřív drápy rozpáral břicho? To by bylo ještě horší, protože bych neumřela hned!

Možná by mě jenom přimáčkl k zemi a začal mě žrát zaživa. Sakra! Čím by asi začal?

Kdybych si takové děsivé představy připustila, moje levá amygdala by na každou z nich zareagovala tak, jako by se hrůzný scénář skutečně odehrával. S každou novou myšlenkou by vyjekla o něco hlasitěji. Levá hemisféra by na každé vyjeknutí odpověděla: Proboha, je to ještě horší, než jsem si myslela! A rozjela by ještě děsivější scénáře, aby ten zesílený strach podpořený představivostí měla čím odůvodnit. Tím by přiměla levou amygdalu plašit ještě víc, v důsledku čehož by neokortex vymýšlel ještě strašlivější horory… a tak dál.

Pořád dál, pořád dokola.

Jedná se o „neregulovaný zpětnovazební cyklus“, kdy určitý proces živí sám sebe, takže se může pouze zintenzivňovat, ztlumit se nedokáže. Rozběhne-li se v části mozku, kde vzniká strach, nazývám ho „spirálou úzkosti“.

SPIRÁLY ÚZKOSTI VNITŘNÍ I VNĚJŠÍ

Pokud máte sklony k obavám, určitě znáte ten pocit, kdy člověk leží v posteli, a ačkoli je v naprostém bezpečí, nespí a zmocňuje se ho čím dál větší strach. Ne z toho, co se právě děje, ale z toho, co by se mohlo stát. (Jak kdysi poznamenal neznámý autor: „Jsem starý pán a v životě jsem řešil spoustu problémů, z nichž většina nikdy nenastala.“) Pravděpodobně jste taky zažili situaci, kdy jste se s vynaložením veškeré vůle uklidnili a po bezesné noci vstali s odhodláním, že dneska to bude lepší, ale stačilo uváznout v koloně, narazit na nečekaný výdaj nebo to schytat od vystresovaného kolegy, a už vás zase svírala úzkost.

Člověku se až dělá nevolno, jak hodně se spirála úzkosti dokáže roztočit. Jako kolotoč, který stále zrychluje, a tím je odstředivá síla čím dál větší. U mě se celý proces často slévá do jediné rozmazané šmouhy: vyděsím se, následují hrůzostrašné myšlenky na katastrofu, která by mohla nastat, a v těsném závěsu přichází ještě intenzivnější zděšení. Zpočátku se vám možná nebude dařit úzkost brzdit; když ji ale budete jen pozorovat, aniž byste se ji snažili měnit, postupně začnete rozpoznávat, kdy přichází prudký impulz strachu a jak roztáčí vír děsivých myšlenek.

Moje klientka (budu jí říkat Kayla) mi například vyprávěla, že jednou vešla do místnosti, kde její manžel něco psal na mobilu. Okamžitě vypnul displej a otočil se k ní s trochu přehnaným nadšením. „Úplně ve mně hrklo,“ svěřila se mi Kayla. „Pomyslela jsem si, že přede mnou něco tají. Co asi? Hazardní hry? Porno? Má milenku?“ S každým dalším katastrofickým scénářem v ní hrklo o něco víc. „Měla jsem tak intenzivní pocit, že mě podvádí, že jsem se s ním začala hádat,“ vyprávěla. „Než konečně přiznal, že pro mě chystal narozeninovou oslavu, já už málem plánovala rozvod.“

Něco podobného zažíval Simon v práci, kde vedl tým tří starších mužů. Simon byl machr přes technologie a objektivně uměl víc než jeho podřízení. Hodně se však obával, aby ho nevnímali jako nezkušeného, a tak se ve snaze působit „autoritativněji“ pokoušel dávat svou znalostní převahu na odiv. Místo toho ale působil spíš povýšenecky a arogantně. Kolegové brzy začali v jeho přítomnosti pociťovat stejnou úzkost jako on sám.

Jared a Sophie uvázli ve spirále úzkosti po narození dcery Ruby. Při každém jejím zakašlání nebo kýchnutí sebou trhli strachy a okamžitě googlovali, co by jejich děťátku mohlo být (aby to dostali pod kontrolu). Jejich bujná představivost se ochotně chytala pojmů jako „respirační syncytiální virus“ nebo „gastroezofageální reflux“, což v nich vyvolávalo takové napětí, že to malá Ruby vycítila a začala naříkat. Tím rodičovská spirála úzkosti ještě nabrala na obrátkách a celá rodina neustále naprosto zbytečně běhala k lékaři.

Kayla s manželem, Simon se svými kolegy ani Rubyini rodiče rozhodně nejsou výjimka. Spirála úzkosti začíná u jednotlivce, ale téměř v každé společenské situaci se šíří dál do celé skupiny. Nezapomínejte, že úzkost je nakažlivá. V kontaktu s druhými nám vždy hrozí, že se chytíme do jejich spirály úzkosti, čímž přiživíme svou vlastní. Ve větším měřítku jsme navíc úzkostný mechanismus přenesli z lidského mozku do celé společnosti, již jsme vytvořili. Moderní kultura funguje jako obří spirála úzkosti, v níž bezpočet bystrých mozků neúnavně, čtyřiadvacet hodin denně, rozvíjí katastrofické scénáře a plány, jak nad situací získat kontrolu. Dnes jsme schopni v reálném čase komunikovat s obrovským množstvím lidí, takže své trápení můžeme šířit rychleji a dál než kdykoli dřív.

Ukážu vám takový příklad skutečně mohutné kolektivní spirály úzkosti. Když jsem před pár dny nastupovala do letadla mířícího do Jihoafrické republiky, měla jsem v zavazadle (ano, přiznávám se) kleštičky na řasy. Bezpečnostním pracovníkům na letišti se to udělátko moc nezdálo, označili ho za nebezpečné a zabavili mi ho. Raději jsem se jich neptala, jak bych ho podle nich mohla použít jako zbraň. (Vyrobila bych si tak úchvatné řasy, že bych tím posádce popletla hlavu a oni by otevřeli dveře za letu? Natočila bych řasy pilotovi, čímž bych mu přivodila existenciální krizi, protože by sám sebe nepoznal? Ostatní cestující by se tak styděli za své rovné řasy, že by zemřeli hanbou?)

Jestli vás mé vtipkování pohoršuje, omlouvám se. A chápu vás. Teroristické útoky z roku 2001 nás všechny hluboce poznamenaly. Mnoho lidí se bojí létat letadlem za jakýchkoli okolností a 11. září vyneslo naši kolektivní spirálu úzkosti z létání do závratných výšin. K tomu, aby mysl vyjekla a začala si přehrávat scény z onoho příšerného dne, často stačí pouhý pohled na dopravní letadlo. Společnost na tyto vzpomínky i na další pokusy o teroristický útok zareagovala celou řadou kontrolních strategií; některé byly logické, jiné už míň. Bezpečí by nám například mělo zajistit následující: Všichni cestující si povezou tekutiny v malých lahvičkách. Před nástupem do letadla se všichni zují. Všem zabavíme kleštičky na řasy. Když zaútočíme na cokoli a kohokoli, koho neznáme, budeme v bezpečí. A především si s tím vším budeme neustále lámat hlavu.

Taková je podstata sebedestruktivní logiky úzkosti: nutí nás věřit, že máme-li se cítit bezpečně, nesmíme se bezpečně cítit nikdy. Kvůli neregulovaným zpětnovazebním systémům uvnitř nás se do takového začarovaného uvažování prostupujícího celou společností zamotáme velmi snadno.

Kolektivní úzkostné představy formují náš vztah k rodině, institucím, náboženství, zkrátka ke všem společenským strukturám a činnostem. Rodinní příslušníci pohánění úzkostí se snaží řídit každičký aspekt života svých blízkých; fanoušci konspiračních teorií šíří po internetu své ponuré domněnky a navzájem se provokují k čím dál větší paranoie; lidé s opačnými politickými názory se horečně snaží přesvědčit jeden druhého, a čím víc na ně úzkost doléhá, tím jsou hlasitější a útočnější a tím spíš zacházejí do extrémů.

Občas dokáže děsivá zvěst nebo domnělé nebezpečí vyšroubovat kolektivní spirálu úzkosti do velikosti a síly tornáda. Jako by někdo zařval „HOŘÍ!“ v sále zaplněném miliardou lidí. Představám ohrožení podléhají celé národy. Představivost jejich příslušníků nabyde takových rozměrů, že přes hrůzostrašné scénáře ve své hlavě přestanou být schopni vnímat jeden druhého. Kolektivní spirály úzkosti nezřídka vyústí v násilí, bezpráví, diskriminaci, masakry, utrpení a války.

Je to vážně děsivé! Nějak to musíme dostat pod kontrolu! Že ano?

Vidíte, jak to funguje?

Smutné na tom je, že ať se vyděsíme sebevíc a ať se nad druhými lidmi a situacemi snažíme uplatňovat svůj vliv sebeusilovněji, jednání plynoucí z úzkosti plodí jen další úzkost a roztáčí spirály hrůzy a násilí dál a dál. Naštěstí však máme ještě jinou možnost.

JEDEN MOZEK, DVA POHLEDY

Celou dobu hovoříme o tom, co se ve chvílích ohrožení děje v levé mozkové hemisféře. Teď se pojďme podívat na tu pravou. Tam začíná vaše cesta k životu bez úzkosti a navíc je to nejlepší místo, odkud můžeme řešit skutečné, nefalšované obtíže, jimž čelíme jako jednotlivci i jako lidský druh.

V této knize budu rozdíly mezi levou a pravou hemisférou zmiňovat často. Uvědomuji si, že jde o zjednodušení, protože v mozku jsou neustále aktivní obě, vyměňují si informace a ve složité vzájemné souhře formují naše chování. Vědci zobecňující laická tvrzení, že někdo „používá pouze pravou, či levou hemisféru“ nesnášejí. Oxfordský psychiatr Iain McGilchrist však říká: „Zrovna tak by bylo pošetilé myslet si, že se od sebe obě hemisféry ničím neliší. Najdeme mezi nimi velmi podstatné rozdíly, které se zásadní měrou podílejí na tom, co znamená být člověkem.“

Neurologové už dlouho vědí, že levá hemisféra má na starosti analytické, logické a verbální myšlení, zatímco pravá obstarává spíš smyslové vjemy, emoce a intuici. Zřetelně se to projeví ve chvíli, kdy člověka nemoc nebo nehoda připraví o fungování určité části mozku. Z následného postižení neurovědci poznají, o co se tyto části mozku staraly před neštěstím.

Moje kamarádka Jill Bolte Taylor o tom ví víc, než kdokoli jiný. Zaprvé se skvěle vyzná v neuroanatomii. A zadruhé během svého vědeckého působení na Harvardu prodělala závažnou mozkovou příhodu, která jí z provozu dočasně vyřadila podstatnou část levé hemisféry. Právě od Jill vím (jak z jejích knih, tak z našich rozhovorů), že je zavádějící mluvit o „amygdale“ nebo „neokortexu“ jako o nepárových strukturách. Díky své vědecké expertíze i osobní zkušenosti si velmi dobře uvědomuje, že každá z obou polovin mozku má na starosti naprosto odlišné funkce, a navíc je každá vykonává úplně jinak než ta druhá.

Pohled zprava

Když se Jill jednou ráno chystala na další hektický den v práci, praskla jí v hlavě céva. Do levé hemisféry se jí s každým úderem srdce valila krev. Postupně jí zaplavila některé části mozku, které začaly vynechávat a pohasínat, až se nakonec vypnuly úplně. Jill do několika hodin přišla o schopnost mluvit, logicky uvažovat a orientovat se v čase.

Zároveň ji dočista opustila veškerá úzkost.

S neaktivní levou hemisférou Jill sama sebe prožívala jako energetické pole vesmírných rozměrů. Pro její vědomí omezené na pravou hemisféru neexistoval čas, pouze nekonečný přítomný okamžik. Nedokázala si vybavit názvy běžných předmětů, natož jména lidí, ale mimořádně citlivě vnímala fyzickou a emoční energii druhých. Později napsala, že její vědomí „připomínalo velrybu proplouvající mořem tiché euforie“. Intenzivně si uvědomovala všechno kolem sebe a naplňoval ji nevýslovný soucit a vděčnost.

Naštěstí měla kolem sebe další neurovědce. Ti věřili, že se Jill může zotavit, protože mozek je tvárný: jeho strukturu dokážeme měnit zevnitř – stačí začít jinak myslet. Trvalo to víc než osm let, ale Jill se nakonec podařilo funkci levé hemisféry téměř zázračně obnovit. Naučila se znovu používat jazyk, vrátila se jí schopnost logického uvažování i pojem o čase. Vědomě se ale rozhodla nenechávat se levou hemisférou ovládat tolik jako dřív. Jak sama říká, už věděla, jak „vstoupit do vědomí pravé hemisféry“.

Jillin popis blaženého pocitu vycházejícího z pravé hemisféry mě nejdřív zmátl, protože odporoval tomu, co ona sama nazvala „hromadami neurovědeckých důkazů, podle nichž je zdrojem štěstí levá hemisféra“. Ve své knize Whole Brain Living (Jak používat celý mozek) však Jill píše: „Štěstí není totéž co radost. Obě jsou to pozitivní emoce, z psychologického i neuroanatomického hlediska se však značně liší.“ Štěstí levé hemisféry vychází z příznivých vnějších okolností, zatímco pravá hemisféra zažívá radost pramenící zevnitř.

O tomto rozdílu se často zmiňují seberozvojové knihy. Psycholog John B. Arden například radí:

Řekněme, že jste poslední dobou smutní a nemáte chuť se s nikým vídat. Říkáte si: „Nechce se mi předstírat, že jsem v pohodě.“ Přesto byste měli nechuť překonat, zavolat kamarádovi a vyrazit s ním na oběd.

Tato rada vychází z Ardenova přesvědčení, že svěříme-li nadvládu levé hemisféře, dokáže potlačit trudnomyslnost či náladovost té pravé. Když mrtvice postihne levou hemisféru, pacienti prý trpí depresí; v případě pravé hemisféry to však neplatí. Arden tedy tvrdí pravý opak toho, co zažila Jill Bolte Taylor.

Když jsem se na to Jill zeptala, vysvětlila mi, že pokud lékaři očekávají slovní hodnocení pocitů štěstí, od pacientů s nefunkční levou hemisférou se ho nedočkají, protože takoví pacienti nedokážou používat řeč. K depresi po mrtvici poznamenala: „Všichni si mysleli, že prožívám depresi, protože jsem hodně plakala. Já ale nic takového neměla. Jenom jsem byla v úžasu.“ Jako odbornice na společenské vědy jsem zvyklá brát vážně výzkumy, ale největší váhu přikládám výpovědím těch, kteří danou situaci opravdu prožili. Právě proto (mimo jiné) věřím nejvíc Jill.

PROČ NÁS MOZEK TÁHNE DOLEVA

Člověk by si myslel, že když máme všichni možnost zažívat úžas a blaženost, jaké Jill našla ve své pravé hemisféře, budeme si tento stav navozovat při každé příležitosti a vynasnažíme se, aby trval co nejdéle. Evoluce nám však nadělila přesně opačnou tendenci: raději se soustředíme na věci, které nám kazí náladu nebo nás alespoň znepokojují. Může za to takzvané „negativní zkreslení“ mozku spolu s jevem, který nazývám „zrcadlové bludiště“. Když tyto neurologické vrtochy poznáme a pochopíme, pomůže nám to vymanit se z jejich vlivu.

Negativní zkreslení

Jednou dostala naše rodina k Vánocům velkou kartonovou figurínu geniálního skladatele Lina-Manuela Mirandy, autora muzikálu Hamilton. Figurína vypadala jako živá: odpovídala skladateli výškou i siluetou a měla stejně roztomilý úsměv s dolíčky ve tvářích. Když jsme papírového Lina-Manuela vybalili, připili jsme si na jeho zdraví a pak jsme se s ním fotili.

Jenže našemu kříženci kokršpaněla a pudla, panu Bilbovi Pytlíkovi ze Dna pytle, nový přírůstek zdaleka nepřipadal tak vtipný. Okamžitě v tom podezřele nehybném placatém člověku, který kolem sebe šířil samé nežádoucí pachy, rozpoznal vetřelce. Bilbo se nenechá jen tak vyvést z míry, ale když už k tomu dojde, situace se snadno zvrhne v drama vyloženě shakespearovských rozměrů. U VŠECH HROMŮ! zahřímal, sotva figurínu spatřil. Vzápětí na ni statečně zaútočil s bojovým pokřikem: ZTRAŤ SE, TY STRAŠLIVÁ ZRŮDO! ZMIZ DO SVÉHO OHAVNÉHO DOUPĚTE A JIŽ NÁS VÍCE NETRAP!

Skoro hodinu jsme se Bilbovi marně snažili vysvětlit, že nás před Linem-Manuelem Mirandou bránit nemusí. Zcela zbytečně. Pokračoval v udatném boji, dokud jsme to nevzdali a figurínu neuklidili do komory. A pak teprve začal ten pravý mazec.

Všichni doma dobře víme, že ho v té skříni máme. Každý z nás už ho viděl mockrát. Přesto se pravidelně opakuje scéna, při které nám všem vstávají vlasy na hlavě hrůzou. Nejdřív se ozve zaskřípění pantů; to někdo otevřel inkriminované dveře. Následuje strašlivý výkřik, zběsilý úprk a nakonec rozechvělý smích nešťastníka, který se už po několikáté nechal nachytat Linem-Manuelem Mirandou číhajícím ve tmě a vyčkávajícím, až Bilbo poleví v ostražitosti.

Zrcadlové bludiště

Sacks si jeho výlev o nastrčené noze vyslechl a pak se ho zeptal: „Jestli tedy tahle věc není vaše noha, kde máte svou vlastní levou nohu?“

JAK VÁM VAŠE ČISTÁ DUŠE POMŮŽE VYSTOUPIT ZE SPIRÁLY ÚZKOSTI

Nová dovednost

VYSTUPTE ZE SPIRÁLY ÚZKOSTI

2.Teď tu myšlenku na okamžik opusťte a vzpomeňte si na tři svá oblíbená jídla. Představte si, že si je vychutnáváte. Jsou to tato jídla:

UVĚDOMTE SI, CO SE STALO

ŽIVOT S MOZKEM V ROVNOVÁZE

SPIRÁLA KREATIVITY

POSUN KE KLIDNĚJŠÍMU BYTÍ