Helena Hunting

Polib mi dortík

Cukrárna a sportovní bar, katastrofa nebo dokonalá souhra?

Pro výstřední jedince, kteří jsou ochotni upřednostnit nevyšlapanou cestu před tou snazší.

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka vymyslela, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2020 by Helena Hunting

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing, New York, New York, USA.

All rights reserved.

Cover © Martina Pavlová, 2022

Translation © Žaneta Ziecinová, 2022

Original English title: KISS MY CUPCAKE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2022

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-486-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-487-1 (mobi)

KAPITOLA 1

VŠUDE SAMÉ SVINSTVO

Blaire

„Mám skvělý nápad ohledně tvojí cukrárničky s cupcaky, Malér Blaire!“

Zatrne mi z té přezdívky i z toho, jak je můj táta příšerně hlasitý, a nepřidá mi ani to, že mou vůbec první samostatnou podnikatelskou aktivitu nazve „cukrárničkou“. Nemyslí to zle, ani nechce znít povýšeně, ale zní.

Nejraději bych mu to oplatila nějakým sarkasmem, ale je mi jasné, že se snaží pomáhat, jen to dělá prazvláštním způsobem. Uvědomím si, že ten hovor skončí mnohem dřív, pokud budu spolupracovat. „A co je to za fantastický nápad, když tě tak nadchl?“

„Kavárna vedle Decadence ke konci roku končí. S radostí bych si vzal pronájem té budovy na sebe a ty by sis mohla otevřít cukrárnu vedle nás! Nebylo by to báječné? A mnohem praktičtější než to, co děláš teď.“

Podržím telefon dál od ucha, zhluboka se nadechnu a vydechnu a napočítám do čtyř, abych na něj nevystartovala. „Mám tu nájem na rok, tati.“

„Nemůžeš ho ukončit?“

„Ne, bez pokuty ne.“

„Hmm. No já bych ji za tebe uhradil. Neuškodí ti, když si to na pár měsíců vyzkoušíš sama, ale potom by ses mohla vrátit domů a stát se součástí rodinného podniku. A pokud by ses rozhodla ten přechod uskutečnit, samozřejmě bych ti poskytl finanční kapitál.“

Čekala jsem, že vytáhne z rukávu nějaké eso. „Můžu si to promyslet?“ Šance, že jeho nabídku přijmu, je naprosto nulová. Ne že by se mi nehodila finanční výpomoc. Ale netoužím po řetězech, které by ji doprovázely a svazovaly mě, s něčím takovým nemám chuť se potýkat.

„Jistě, jistě. Je to skvělá příležitost a nechtěl bych, abys ji prošvihla. Promluvíme si koncem týdne?“

„Jasně. To zní dobře.“

„Mám tě rád, Malér Blaire!“

„Taky tě mám ráda, tati.“ S rozčarovaným povzdechnutím ukončím hovor a následně se málem rozplácnu jak dlouhá tak široká na chodníku, protože se na poslední chvíli snažím vyhnout hromádce psích výkalů. Nechybělo mnoho a můj přenosný box Tupperware, který je plný dobrot s máslovým krémem navrchu, mi vyklouzl z ruky. Zdá se, že to psí hovínko zdobí chodník přímo před vstupem do mé „cukrárničky s cupcaky“. V duchu pohrozím pěstí tomu bezohlednému majiteli psa, který mi ho tu nechal jako opravdu speciální překvapení.

Snad to není nějaké znamení.

Rozhlédnu se po něčem, čím bych odstranila tento útok na čich i zrak, ale na chodníku se, jako naschvál, nevyskytují žádné odpadky. Obvykle bych byla ráda, že po okolí nepoletují žádné staré noviny ani použité krabičky od jídla, ale dneska se mi to ani trochu nehodí. To poslední, co bych si přála, je páchnoucí hromádka přímo před vstupem. Abych varovala ostatní kolemjdoucí, utrhnu žlutou květinu z jednoho z truhlíků, které zkrášlují vstup do mé zcela nové koktejlové kavárny/pekárny pojmenované Buttercream and Booze – jejíž otevření je naplánováno za týden –, a položím květinu na čerstvou hromadu. Později ji sem přijdu uklidit, někdo jiný by nemusel mít tolik štěstí, aby se jí vyhnul.

Avšak to nadělení ani hovor s tátou mi nezkazí náladu nadlouho. Prohrabu kabelku ve snaze najít klíče – vždycky propadnou až na samé dno. Konečně je vytáhnu, zastrčím klíč do zámku a otevřu dveře. Nade mnou se vesele rozezvoní zvonek, který mě uvítá ve svěžím interiéru zářícím čistotou.

Chtěla jsem to tu mít jednoduché, svěží a vkusné, zbytečně nepřeslazené. Takže jsem v dekoracích zavrhla jakoukoli růžovou, výjimku má pouze cukrová poleva na dortíkách. Zvolila jsem světlou dřevěnou podlahu, jednoduché bílé stoly a luxusní, světle šedé koženkové židle, které se snadno čistí. Uprostřed každého stolu je výzdoba v zářivě žluté a světle modré barvě se stříbrnými prvky. Okna se blýskají čistotou, nabídková tabule na stěně proti vstupu je jednoduchá, poutavá a v prvotřídní šedé barvě s metalickým nádechem.

Když vstoupím dovnitř, zhluboka se nadechnu a ucítím vůni čerstvé výmalby a čisticích prostředků, kterou téměř ihned překoná citronový olej z difuzéru v rohu a vonné vanilkové svíčky ze včerejška.

Na páchnoucí dáreček přede dveřmi okamžitě zapomenu a vykřiknu radostí, protože zahlédnu krabici ležící na baru. Odložím kabelku a box s cupcaky na nejbližší stůl a svou kávu na bar. Navzdory svému nadšení si nejprve umyju ruce a teprve potom si vezmu nůžky. Opatrně špičkou přeříznu pásku podél balíku.

„Zaslechla jsem tu zvuky jako při sexu.“ Má nejlepší kamarádka Daphne se objeví na konci chodby a vyděsí mě k smrti.

Nůžky mi vyklouznou z ruky a říznou mě do palce. „Au! Do hajzlu!“ Z rány začne vytékat krev, takže si palec strčím do pusy a udělá se mi lehce nevolno. Co se týče pohledu na krev, jsem trochu jako malé dítě.

„Moc se omlouvám.“ Daphne rychle přejde kavárnu a její podpatky na tvrdé podlaze hlasitě klapou. Popadne malou lékárničku za barem, otevře ji a vyndá náplast.

„To je dobrý. Jsem dneska ráno hrozně nešikovná a nervózní.“

„Všechno v pořádku?“ Její výraz se změní na starostlivý, zatímco mi bleskově zalepí ránu náplastí.

„No jo, víš, jak to je. Probudila jsem se ve tři, protože jsem potřebovala na záchod, a můj mozek se už nedokázal vypnout. Pak jsem dostala další nápad na cupcaky na otvíračku, takže jsem si řekla, že upeču zkušební várku, a vypila jsem u toho celou konvici kávy.“

Daphne pohlédne na rozkošné hodiny na zdi s motivy dortíků. „Takže jsi vzhůru od tří?“

„Hm. A samozřejmě volal táta a měl pro mě další báječný nápad.“

Ušklíbne se. „Ale ne.“

„Ale jo.“

„A jakou úžasnou nabídku pro tebe měl tentokrát?“ Daphne moc dobře ví, jak na mě mí rodiče neustále tlačí, abych se připojila k rodinnému podniku. Miluju je, strašlivě dřeli, aby se vypracovali tam, kde jsou teď, ale jejich sny se s mými neshodují. Oni mají rádi smažení, opékání a bratříčkování se s boháči a celebritami. Já mám ráda máslo, cukr a vanilku – a bratříčkování nesnáším.

Povím jí zkrácenou verzi.

„A jak ten hovor skončil?“

„Řekla jsem jenom, že si to promyslím.“

„To snad ne!“

Zvednu ruku. „Upřímně, Daph, nebudu o tom ani přemýšlet, ale taky se mi nechtělo poslouchat hodinovou přednášku, proč by pro mě bylo lepší stát se součástí rodinného byznysu. Vím naprosto přesně, co by se stalo, kdybych se svou rodinou zase začala pracovat. Nemohla bych k ničemu nic říct. Vzali by všechno do svých rukou a z koktejlů a cupcaků by udělali něco směšně intelektuálního. Sebrali by mi všechny rozhodovací pravomoci, ohrnovali by nos nad všemi mými nápady a já bych se musela dívat, jak mi moje sny proplouvají mezi prsty.“ Zní to dramaticky, ale je to tak. Má rodina to sice myslí dobře, ale je příliš panovačná. „Nedřela jsem se tolik, abych se vrátila k hovězímu Kóbe a hranolkům s lanýži smaženými v kachním sádle.“ Ne že by na tom bylo něco špatného. Ráda jím oboje, ale vaření mě nebaví tolik jako mou rodinu.

„Dobře. To jsem ráda. Na chvíli jsem se začala bát.“ Svlékne si lehký svetřík a mrštně vyskočí na bar. Teprve teď si všimnu jejího oblečení, má na sobě žluté džíny a světle šedé tričko s modrostříbrným nápisem Buttercream and Booze na hrudníku.

„Panebože! Ta trička už přišla!“ Na tak brzkou ranní hodinu jsem příliš hlasitá, ale nedokážu skrýt své nadšení. „Musím si udělat fotku.“ Poplácám se po bocích, ale telefon mám v kabelce na stole, kam jsem ji předtím odložila. Zvednu ukazováček. „Vydrž! Dojdu si pro telefon. Nebo bych spíš měla skočit pro pořádný foťák. A potřebujeme cupcake. Vážně, musíme to nafotit.“

„Blaire,“ chytí mě za zápěstí, „napočítej do šesti a uklidni se!“

„Ale potřebujeme fotky. Jednu na Instagram. Jo! A měly bychom ta trička slavnostně uvést!“

„Hotovo, obojí. Před půl hodinou jsem to vložila na Instagram, je to ve storýčkách, na našem Facebooku i na webovkách. Akce ukončena.“ Poslední část vysloví s britským přízvukem, čímž napodobuje „neplecha ukončena“ z Harryho Pottera. Obě jsme jeho velkými fanynkami. Občas si uděláme víkendový filmový maraton, přestože jsme všechny díly viděly minimálně stokrát. Neodsuzujte nás. Jsou i horší závislosti.

Daphne je fotografka a má svůj ateliér pár bloků odsud. Otevřela ho loni a já jsem jí se vším pomáhala, jak to jen šlo. Na rozdíl od Buttercream and Booze její provozovna nepotřebovala moc upravovat, já jsem tam však stála připravená s malířskou štětkou i s morální podporou. Dokonce jsem přivezla pojízdnou prodejnu Cupcakes to Go! na otvíračku, abych jí pomohla nalákat nové klienty.

Vlastně to byla Daphne, kdo mě na tohle místo upozornil. Zároveň mi pomohla vytvořit a rozběhnout sociální sítě. V současné době jí to oplácím cupcaky, jelikož žádnou jinou kompenzaci si zatím nemůžu dovolit. Ujistila mě, že to je skvělý přídavek do jejího portfolia a že pokud bude cukrárna Buttercream and Booze úspěšná, bude z toho rozhodně mít prospěch. Stisknu jí ruku. „Jsi skvělá.“

„Já vím. Je to jeden z mnoha důvodů, proč jsem tvoje nejka.“ Mrkne na mě. „A teď otevři tu zatracenou krabici, abychom se mohly rozplývat nad něčím dalším a ty jsi mohla začít vyšilovat z dalších potenciálních příspěvků na Instagram.“

„Jasně! Jo!“ Dopřeju si chvilku na jeden z hlubokých nádechů, které mi Daphne doporučila, protože mluvím, jako bych si šňupla kokain po vypití sedmnácti Red Bullů a všechno, co řeknu, zdůrazňuju vykřičníkem. „Musím se uklidnit, než se zase nechám unést,“ zamumlám, zatímco otevírám krabici. Mé zklidnění trvá zhruba čtvrt vteřiny, načež znovu začnu vyvádět nadšením.

„Jsou tak legrační!“ Opatrně vyndám z krabice jednu sklenku na martini s jednorožcem. „Není to ta nejroztomilejší věc, jakou jsi kdy viděla?“

„Rozhodně je to ta nejroztomilejší věc, jakou jsem kdy viděla.“ Daphne se kousne do rtu, zjevně zadržuje smích.

„Podle mě jsou dokonalé.“ Už teď vidím tu specialitu dne – martini a cupcaky, které k nim budou ladit. Ty sklenky byly dražší, trochu mimo můj rozpočet, ale jsou tak vtipné a na sociálních sítích se budou skvěle vyjímat.

„Naprosto souhlasím. Pár bys jich měla vystavit tamhle.“ Ukáže na polici na stěně, na níž jsou vystavené sklenky na martini s motivy cukrátek.

„Joooo! Super nápad!“ Opatrně vyndám další dvě skleničky s jednorožci z krabičky a postavím je na pult.

Daphne seskočí dolů. „Hned se vrátím.“

Zamumlám: „Hmm hmm.“ Příliš mě zaměstnává vyrovnávání skleniček na poličku, než aby mě zajímalo, kam jde.

Vrátí se, právě když jsem hotová s aranžmá sklenic. Daphne se culí a ruce má za zády. „Zavři oči!“

Zavřu je. „Už.“

„Zvedni ruce!“

Dám je nad hlavu a ona se zasměje. „Jenom do strany, jako bys chtěla skákat panáka.“

Stáhnu ruce do výšky ramen. „Panebože. Co to máš? Co přišlo?“

„Přestaň poskakovat a zjistíš to!“

Ani jsem si nevšimla, že skáču radostí. Přestanu a počkám, dokud mi Daphne nenavleče něco přes hlavu. Když mi to zavazuje vzadu za zády u pasu, začnu znovu poskakovat. „Je to moje zástěra, že jo?“

„Nevrť se a nenakukuj!“ Plácne mě přes zadek.

„Au!“

„Bylo to jenom plácnutí, ty herečko.“

„Nečekala jsem to.“ Byl to taky nejintimnější dotek po značně dlouhé době. Když člověk začíná podnikat, má hodně málo času na cokoli jiného než na práci, zase práci, a navíc značně omezený spánek.

„Nech oči zavřené, dokud ti neřeknu.“ Popadne mě za ramena a postrčí vpřed. „Dobře. Můžeš je otevřít.“

Podívám se jedním okem a potom druhým. Daphne mě převedla doprostřed kavárny, kde na zdi visí masivní zrcadlo s nápisem Buttercream and Booze. Stojím napravo, takže mi neprůhledná písmena nebrání ve výhledu na mou zbrusu novou zástěru.

Mé ruce začnou tleskat samy od sebe, takže zatnu pěsti a schovám je za záda, abych si dopřála moment na uklidnění. „To je tak perfektní, viď že jo?“ Mám na krajíčku a jsem v naprosté euforii.

Nutno říct, že přesně tohle mi toto místo způsobuje: slzy a nadšení. Zatraceně jsem se nadřela, abych se dostala až sem.

„To opravdu je.“ Daphne mi, jako skvělá kamarádka, podá kapesník dřív, než si o něj řeknu. „Ušla jsi dlouhou cestu od víkendových trhů a pojízdné prodejny s cupcaky.“

Má dřina konečně přináší ovoce. „Byla to dlouhá cesta, viď?“

„Strastiplný výstup až na samotný vrchol cupcakové hory,“ souhlasí Daphne.

„Raději se vydám těžší cestou, než abych dělala kompromisy ohledně svého snu.“ Přejedu prstem po názvu Buttercream and Booze. V kabelce mi zazvoní telefon. Cukrárnou se rozezní znělka Addamsovy rodiny, což znamená, že volá má matka.

S Daphne se současně podíváme na mou kabelku a potom na sebe. „Nechám to spadnout do schránky. Jsem si stoprocentně jistá, že máma volá, aby se mě pokusila přesvědčit o tátově návrhu.“

Daphne si povzdechne. „Oni to vážně vůbec nechápou, viď?“

„Ne.“

„Řekla jsi jim, kdy máš svoji slavnostní otvíračku?“

„Ani náhodou.“ Nemůžu potřebovat, aby se tu objevili na můj velkolepý den a rozdávali svá moudra. A upřímně, nedalo by jim žádnou námahu si tu informaci najít, kdyby se obtěžovali podívat se na mé sociální sítě, ale jim je můj projekt zcela ukradený.

„Je dost zlý, že tě neumí jednoduše podpořit, aniž by museli všechno rozebírat.“

„Mají ty nejlepší úmysly a naprostý nedostatek nadšení.“ Dva rysy, které mi nejsou cizí.

„Nic pravdivějšího jsem dlouho neslyšela,“ povzdechne si Daphne. „Bylo by fajn, kdyby ti poskytli přístup ke svěřenskému fondu, aniž by ti vnucovali svoje názory.“

„Opravdu si oblíbili koncept podmínečné nezávislosti.“ Má rodina vlastní jedny z nejproslulejších, nejexkluzivnějších a nejluxusnějších restaurací na americkém severozápadě. Ode mě se očekávalo, že i já se stanu šéfkuchařkou a budu pokračovat v rodinné tradici.

Daphne poklepe na kraj přepážky. „Musí to být hrozně frustrující, vědět, že máš peníze, ale když je použiješ, nese to s sebou celou řadu hloupých podmínek. Nějak to popírá samotný účel svěřenských fondů, nebo ne?“

Její rodina je taky bohatá. Chodily jsme spolu na přípravku a jsme kamarádky už od dětství. S jedním velkým rozdílem: její rodina podpořila každý sen, který kdy měla, zatímco ta má se neustále snaží zatlouct čtvercový kolík, což jsem já, do kulaté díry, což je jejich koncept. „Proto ty peníze zůstávají na svém původním místě, dokud tahle cukrárna nebude dobře zavedená a já jim nedokážu, že to zvládnu sama.“

Snad to tak dopadne. Během uplynulých několika let jsem škudlila peníze a žila ve špeluňce, protože jsem byla rozhodnutá, že to musím dokázat jenom svými vlastními silami. Takže jsem si udělala průzkum, našla provozovnu, kterou jsem si mohla dovolit, v místě, kde jsem se domnívala, že by mohla prosperovat, vypracovala jsem podnikatelský plán, zajistila si financování a teď jsem tady a otevírám svou první cukrárnu, bez peněz své rodiny a k jejich značné nelibosti.

Daphne ukáže na zařízenou provozovnu. „Kolik důkazů ještě potřebují?“

„Provozovat úspěšnou pojízdnou prodejnu s cupcaky není úplně to samé jako mít cukrárnu.“ Přejedu prstem po okraji sklenky na martini.

Daphne poklepe na bar. „Ta pojízdná prodejna byla horší. Bylo hrozný, jaký sračky jsi musela v jednom kuse řešit. Alespoň už se nemusíš děsit, že ti někdo prořízne pneumatiky.“

„Díkybohu za to.“ Podnikání v pojízdném občerstvení není žádná legrace. Je to děsivě konkurenční, teritoriální a neuvěřitelně drsné prostředí. Ani bych se nedopočítala, kolikrát jsem musela nechat vyměnit pneumatiky, protože nějaký závistivý konkurent chtěl vyřadit prodejnu Cupcakes to Go! z provozu.

Má rodina se neustále obávala o mé bezpečí. Přesto, byl to můj první pokus stát se nezávislou podnikatelkou. A teď jsem tady, mám vlastní cukrárnu a předsevzetí, že už nikdy pro svou rodinu pracovat nebudu, pokud bude v mých silách se tomu vyhnout.

Když jsem byla mladší a ještě se chtěla rodičům zavděčit, šla jsem na kulinářský institut a vyučila se u samotného proslulého Raphaela Du Beoufa. Byl talentovaný, krásný a šarmantní. Já byla naivní, snadno ovlivnitelná a zcela okouzlená. Zbláznila jsem se do jeho sexy přízvuku, jeho neskutečně šikovných rukou i stylu. Takže samozřejmě, jako mnoho hloupých holek kolem dvacítky jsem se vyžívala v jeho pozornosti a chvále, kterou na mě pěl, a netrvalo dlouho a začali jsme spolu spát. Myslela jsem si, že je to láska, zatímco on si myslel, že nepřijdu na to, že spí ještě s dalšími třemi ctižádostivými kuchařkami.

Se zlomeným srdcem a ztracenými iluzemi jsem dovolila svým rodičům – kteří se za vzniklou situaci cítili částečně zodpovědní, protože to byli oni, kdo nás do vztahu tlačili, jakmile začal pracovat v jedné z jejich restaurací –, aby mi zajistili rok v Paříži. Tam jsem se vyléčila z Raphaela a zamilovala se do všeho kolem pečení a dekadence. Domů jsem se vrátila s novým plánem, v němž – k nepříjemnému překvapení mých rodičů – nebylo žádné spojení s rodinným byznysem.

Začala jsem si vytvářet vlastní konexe a vybudovala jsem si své podnikání pěkně od základů. Pronajala jsem si stánek na místním pouličním trhu a každý víkend tam prodávala cupcaky, zatímco v týdnu jsem pekla zákusky v jedné luxusní pekárně. A tam jsem poznala svého kamaráda a později obchodního partnera Paula. Pohyboval se ve stejném byznysu, takže jsme nakonec dali peníze dohromady, koupili si dodávku a začali provozovat pojízdnou prodejnu cupcaků nesoucí název Cupcakes to Go! O víkendech jsme stále prodávali na trzích, ale přes týden jsme jezdili po okolí a rozváželi naše delikátní, dekadentní výrobky.

Jakkoli svého vztahu s Raphaelem lituju, jeho záletnictví mě přivedlo na tuhle cestu. Takže žádné výčitky.

Proberu se ze vzpomínání na staré časy a prohlédnu se ve své zbrusu nové zástěře. „Uděláme pár instafotek?“

„Jasně!“ Daphne vyskočí na nohy a popadne svůj fotoaparát – z něhož už se prakticky stala součást jejího těla.

Přiměje mě pózovat na různých místech v cukrárně a držet u toho všemožné propriety, včetně dortíků, které jsem upekla před svým příjezdem. „Vypadáš jako milované dítě Betty Crockerové a Warda Cleavera z toho starého sitkomu,“ poznamená, zatímco přechází kolem mě a cvaká jeden snímek za druhým.

Jsem velkou fanynkou módy z padesátých let, plných sukní a drdolů připomínající tuto éru. Není to póza, prostě se mi to líbí. Vezmu si z baru jednu dekorační sklenku na martini a chystám se předstírat, že piju, když se v cukrárně najednou ozve ohromná rána, až okna zařinčí a lahve za barem zacinkají. Málem sklenku upustím. Je plastová, takže by se nestala žádná tragédie, ale stejně.

„Co to k čertu bylo?“ Odložím sklenku na nejbližší stůl, přeběhnu k oknu a dívám se ven na ulici. Nevím, co čekám, že uvidím. Tank? Demoliční kouli?

„Netuším, ale vypadalo to jako zemětřesení.“

Otočím se na Daphne. „Kdy naposledy bylo v Seattlu zemětřesení?“

Ani nezaváhá. „2001, myslím.“

„Jak tohle vůbec víš?“

Pokrčí rameny a potom se chytí za hlavu, protože se ozve další mohutná rána a sklenky na martini – ty opravdové – se zatřesou tak, že jedna nová s jednorožcem spadne z poličky a roztříští se o podlahu.

„Ach ne!“ Daphne si dá ruku před pusu.

Se shodným zděšením si prohlížíme třpytivé střepy, zlatý roh trčí vzhůru a oční bulvy na nás šilhají z toho masakru.

„Zachraň jednorožce!“ křiknu.

Doběhneme k poličce a opatrně popadneme zbylé skleničky, než je stihne stejně krutý osud. Přitisknu si je k hrudníku a poberu jich co nejvíc.

Další rána už není tak neočekávaná, ale přesto je znepokojivá. Nadskočím a málem upustím sklenku s jednorožcem. Jeden roh mě tlačí do ňadra. Alespoň jim však nehrozí bezprostřední nebezpečí pádu z police.

„Řekla bych, že to pochází odvedle.“ Daphne opatrně vykládá svou plnou náruč na pult.

„A co je sakra vedle? Portál do jiné dimenze?“ Dám si ruku v bok a zírám na zeď, jako by má rozčilená tvář mohla zastavit ty rány z druhé strany.

„Nějakej starej bar, myslím?“ Obě se při dalším hlasitém bouchnutí přikrčíme. „Upřímně, nevěnovala jsem tomu dosud žádnou pozornost.“

„Vypadá to, jako by se snažili tu zatracenou zeď prorazit! Jdu tam a zjistím, o co jde.“

Popadnu prázdnou krabici a opatrně do ní posbírám střepy z jednorožce. Ať už je vedle kdokoli, musí vidět, co způsobil.

„Jsem tu hned.“ Vyřítím se ven a opět se mi podaří na poslední chvíli se vyhnout psímu výkalu, načež zamířím k sešlému sousednímu baru. Pohlédnu na vybledlý nápis nad vstupem: THE KNIGHT CAP. Ač nerada, musím v duchu připustit, že je to chytrá slovní hříčka.

Okna jsou zalepená hnědým papírem, stejně jako dveře, ale zevnitř se ozve další hlasitá rána. Poměrně důrazně zaklepu a zakřičím „Haló“, ale přes ten hrozný rámus vycházející zevnitř mě určitě nikdo neslyší. Taky zaslechnu tlumené brnkání na baskytaru.

Rozhodnu se, že nejlepší bude tam nakouknout a zjistit, co se tam, k čertu, děje. Zatlačím na dveře a ty se trochu pootevřou, ale hned se znovu přibouchnou, jako by na druhé straně stál duch, který je okamžitě zavírá. Zkusím to ještě jednou, zápasím se dveřmi, které by neměly být takhle těžké. Musí tam být nějaký průvan, jenž ty dveře přivírá, ale nakonec se mi je podaří pootevřít a protáhnout se dovnitř i s krabicí se střepy z rozbité sklenky na martini. Dveře mi málem přivřou šaty, ale naštěstí je stihnu včas vyškubnout, takže tam nezůstanu trčet.

Několikrát zakašlu a vdechnu piliny. To místo je špinavé a vzhůru nohama. Je to tu překvapivě prostorné a dlouhé a zadní část je zakrytá překližkou. Teď když jsem uvnitř, už líp rozeznám písničku, která duní z reproduktorů a způsobuje otřesy podlahy. Je to nějaká rocková melodie s hlasitou kytarou a bubny.

„Haló!“ zakřičím a opatrně udělám pár kroků vpřed po zaprášené dřevěné podlaze. Jelikož nikdo neodpovídá, zavolám znovu.

Vysoká a vcelku mohutná postava se objeví ve dveřích mezi starým zaprášeným barem a novou přepážkou z překližky. Zářivka za ním uvrhne jeho obličej do stínu, dokud neudělá další krok vpřed a neukáže se.

Přibližně šest metrů ode mě stojí pěkně urostlý muž v džínách od barvy, ošlapaných pracovních botách a červeno-černé kostkované košili. Rukávy má ohrnuté k loktům, takže odhalují barevná tetování na jeho předloktích, která pokračují vzhůru. Vlasy má ostříhané nakrátko a upravené nějakým speciálním přípravkem, protože jsou hladké a každý pramen je přesně tam, kde má být. Záměrná a precizní ledabylost. A v ruce drží sekeru.

Proč ten chlap drží sekeru?

Nejistě ustoupím o krok dozadu ke dveřím, protože, jak už jsem se zmínila, ten zpropadenej chlap svírá v ruce sekeru.

Dám si ruku v bok a zvednu bradu, zatímco mě ten sekerník sjíždí pohledem. Posuzuje. Hodnotí. Pozvedne levé obočí. Jeho oči mají barvu bourbonu, má vysoké lícní kosti, plné rty a ostře řezané čelisti s rozkošným strništěm, přestože je sotva osm hodin ráno.

„Co se to tu sakra děje?“ naznačím směrem k nepořádku kolem.

To pozvednuté obočí se zvedne ještě víc. „Prosím?“

„Co tohle je?“ vyhrknu.

Sekerníkovy plné rty se usmějí. „Říká se tomu bar a jak na tebe tak koukám, připadá mi, že jsi spadla do špatné králičí nory, Alenko. Tady není říše divů.“

KAPITOLA 2

RAJCOVNÍ DŘEVOBLBEC

Blaire

„Jmenuju se Blaire, ne Alenka, prosím pěkně.“ Nejraději bych si dala za tak příšernou, nenápaditou odpověď facku. Vinu za svou neschopnost přijít s něčím – čímkoli – lepším přičítám svému původnímu předpokladu, že nás postihlo zemětřesení, že jsem přišla o vzácnou jednorožcovou skleničku, jejíž náhradu si nemůžu dovolit, a tomuto sekerou se ohánějícímu hipsterovi. Jo, a nezapomněla jsem zmínit, že kromě toho, že je špinavý a oblečený jako nějaký dřevorubec z módního časopisu, je taky neuvěřitelně krásný?

„Takže, Blaire, stojíš uprostřed staveniště a jsem si docela jistej, že tyhle botičky nesplňují předepsané požadavky na pracovní obuv, takže v nich zase rychle vypochoduj ze dveří.“ Použil násadu od sekery, aby ukázal na mé vysoké lodičky – které jsou rozkošné a překvapivě pohodlné.

Ustoupím o krok. „Ukazovat je neslušné.“ Kam se sakra poděl můj důvtip?

„Stejně jako vstup bez dovolení.“

„Klepala jsem, několikrát, jenže se vším tím kraválem tady není asi překvapení, že mě nikdo neslyšel, že ano?“ Jsem podrážděná a začíná ve mně bublat vztek, protože je mi trapně, strach ještě zcela nevyprchal a zneklidňují mě problémy, které pro mě tento chlap představuje. Nemůžu si dovolit nezdary – v sázce je příliš mnoho. Navíc se vyjádřil hanlivě o mém oblečení. Pravda, možná jsem ho v duchu taky posuzovala podle jeho stylu oblékání, ale rozhodně to nehodlám říkat nahlas. Zatím. „Vlastním kavárnu hned vedle a ten rámus odsud se nedá vydržet.“

„Máš na mysli tu prodejnu cupcaků?“ Opět použije násadu od sekery, aby s ní ukázal směrem k mé kavárně. Jeho potetovaná paže se díky tomu svůdně napne. Ani nemám tetování ráda. Ehm, to není tak úplně pravda. Ne že bych ho neměla ráda. Jenom nechápu, proč do sebe někdo nechá hodiny píchat jehlami jenom proto, aby na sobě měl umění, které může jednoduše pověsit na zeď – bezbolestně.

„Není to prodejna. Je to koktejlová a cupcaková cukrárna.“ Zatraceně, důvtipe, potřebuju tě!

„Jasně. Moje chyba. Cupcaková a koktejlová cukrárna není to samý co prodejna.“ Z nepříjemného tónu v jeho hlase sarkasmus přímo čiší.

To rýpnutí přejdu, protože snažit se ten rozdíl vysvětlit hipsterovi ve flanelu je zbytečná námaha. On je přesný opak mé cílové skupiny. „Co se to tam děje?“ ukážu na prostor za překližkovou přepážkou. „Je to vůbec legální?“

„Říká se tomu ohrada na házení sekerou, a ano, je to legální.“ Vytáhne ze zadní kapsy kus papíru, zatřese s ním, aby se rozložil, a potom mi s ním zamává před obličejem. Když se ho pokusím popadnout, ucukne s ním. „Nesahat, jenom koukat!“

Provrtám ho lhostejným pohledem – nejsem si jistá, jestli zrovna z toho mu zacuká koutek –, načež zvednu ruce na znamení kapitulace. „Nerada bych ti zašpinila tvůj vzácný papír svýma rukama od krému.“

Přidrží papír níž, abych viděla, že jde o povolení pro provoz herny, kde se může konat házení sekerou. „Vidíš, Alenko, naprosto legální.“

Nevěřícně na něj zírám. „Jsem Blaire a ty budeš muset tu svoji ohrádku přesunout jinam, protože z těch nárazů do zdi mi padají skleničky z polic.“

Sekerník svraští obočí. „No, tak to nepůjde.“

Natáhnu ruku směrem k překližkám. „Jedna z mých úplně nových skleniček na martini ve tvaru jednorožce se kvůli tobě rozbila, a stojí dost peněz.“

„Skleniček ve tvaru jednorožce?“

„Na martini. Sklenička na martini s rohem a hlavou jednorožce. Jsou překrásné a nebyly zrovna nejlevnější, a ty rány odsud způsobily, že jedna spadla z poličky a rozbila se.“ Ukážu mu krabici, aby viděl, jakou škodu způsobil.

Nahlédne dovnitř, ale nemá snahu si krabici vzít do ruky. „Nemůžeš prostě ty sklenky dát jinam?“ Z jeho nezájmu a lhostejnému přístupu začínám šílet.

Poměrně razantně položím krabici na bar, až střepy uvnitř zacinkají. „To bych musela dát jinam celou polici. Nejspíš nejen jednu.“ Nadále rozhazuju rukama kolem sebe. Určitě připomínám chobotnici, která si vzala nějaké halucinogenní povzbuzovače. Všechen ten kofein, který jsem za dnešek do sebe už stihla dostat, byl zjevně špatný nápad, protože jsem kvůli němu podrážděná a rozrušená.

„Tak fajn.“ Zahákne si palec o kapsu, očividně vůbec nechápe potíže, které bude jeho házení sekerami způsobovat mému podniku. Je sebestředný a povýšený zároveň. Už teď ho nesnáším. Na věky věků. Chová se jako malé dítě.

„Vůbec to není fajn. Přesunutí police zkazí celé uspořádání stěny. Nemůžeš jen tak sundat polici, aniž by to nemělo vliv na celkový koncept,“ objasním mu. „Naruší to kontinuitu a přeruší proud. Celkový dojem bude ten tam!“

Rázem se on na mě dívá jako na blázna. „Aha, no, je mi líto, že sundání jedný police ti překazí ty správný dortíkový vibrace nebo co, Blaire, ale pokud nejsi ochotná zaplatit účet za odmontování a následnou reinstalaci všeho tohohle,“ ukáže palcem dozadu přes rameno, „řekl bych, že přesunutí police pro tebe bude asi nejlepším řešením, jestli nechceš pohřbít další svoje jednorožčí sny.“

Podrážděně si odfrknu, protože ačkoli má pravdu, jediný, komu tahle situace způsobuje nepříjemnosti, jsem já. A kvůli tomu hluku se dneska nebudu moct na nic soustředit. Vyhnu se odpovědi, nechci se vzdát a souhlasit s ním. „Jak dlouho to potrvá?“

„Klidně se kvůli přesunutí police můžeme přestat hádat hned teď.“

Zařadila jsem ho do skupiny „pitomců, které bych ráda nakopala do koulí“. Doufám, že mu někdo přimíchá do šamponu depilační krém a vypadají mu všechny ty jeho krásné husté vlasy. Už jen ta představa mi zlepší náladu. „Myslím ten kravál, ty chytráku.“

Pomalu se mu nadzvedávají koutky úst, až se rozesměje naplno. Zatraceně. Samozřejmě že má pěkné zuby a nádherný úsměv, který perfektně pasuje k té jeho krásné tvářičce. Nejspíš mu stačí se takhle usmát a lidi kolem něj kvůli němu přesouvají poličky bez mrknutí oka. Možná přesouvají celé stěny. A taky stahují kalhotky.

Bezstarostně pokrčí rameny. „To bude nejspíš záležet na tom, jak dlouho tu chceš postávat a dohadovat se. Vydržel bych celej den, ale to by znamenalo, že bych nepracoval, a kdybych nepracoval, samo se to nedodělá. Takže záleží jenom na tobě, jak dlouho to bude trvat.“ Usměje se ještě víc, nejspíš díky mému konsternovanému výrazu. „Nabídl bych ti pár bezpečnostních bot, abys na mě mohla dál utočit, ale asi se mi nechce ti dát ro ruky pilu nebo hřebík. Mám totiž pocit, že bych to mohl být já, koho se budeš snažit přitlouct ke zdi.“

Vrhnu po něm nepřátelský pohled. „Myslela jsem, jak dlouho očekáváš, že ta rekonstrukce potrvá?“ Nerada bych, aby narušila mé slavnostní otevření příští týden.

„Netuším. Ale řekl bych, že minimálně pár týdnů, ale záleží na tom, jak často sem hodláš chodit mi nadávat.“

„Takže teď jsi to ty, kdo tu má nepříjemnosti, je to tak?“

Jenom stojí s rukama překříženýma na hrudi a v obličeji má všeříkající úšklebek.

„No, takže ti mnohokrát děkuju za přidělanou práci. Jako bych jí teď zrovna měla málo. A opravdu doufám, že pořádně odizoluješ tu zeď, protože bych nerada, aby skrz ni prolítla sekera jako v nějakém béčkovém hororu!“

Otočím se na podpatku a snažím se prudce otevřít dveře kvůli dramatičnosti, ale samozřejmě že kvůli tomu pitomému otevíracímu systému musím použít obě ruce, což zcela zkazí dojem.

Jakmile se mi podaří zablokované těsnění přemoct, dveře se rozletí a já se zapotácím a málem přistanu na špinavé podlaze. Neohlédnu se, narovnám záda a odejdu z té podělané hospody.

„Moc rád jsem tě poznal, Blaire!“ zavolá za mnou a v hlase jde rozeznat sarkasmus. „Jsem Ronan Knight, mimochodem, díky za zeptání a za projev pochopení s nutnou rekonstrukcí!“

Aha, teď už mi ten název baru dává smysl. Jistěže má super hipsterské a taky mužné jméno, které je stejně sexy jako on. Blbec.

Zarachotí krabicí se střepy. „Hej! Nechalas tu svoje jednorožčí sny!“

Zvažuju, že mu ukážu prostředníček, ale to by znamenalo snížit se na jeho úroveň a já nejsem ochotná hrát jeho hru. „Polib mi dortík!“ křiknu přes rameno a přeju si, aby se můj důvtip dostavil o něco dřív. Vyrazím po chodníku a málem ztratím stabilitu, což už dneska ráno musí být minimálně posté, když vtom šlápnu do něčeho mazlavého. Podívám se dolů a málem se pozvracím, načež zvednu hlavu k nebi. „Jako vážně?“

Samozřejmě jsem šlápla do toho psího lejna.

Protože nestačilo, že mi dnešek zkazil soused idiot.

Zuju si botu – z jejíž podrážky trčí žlutá květina – a snažím se nevdechnout ten odporný zápach. Když vstoupím do cukrárny se znečištěnou botou na prstu, Daphne vzhlédne od baru, kde právě přes telefon přidává fotky na sociální sítě.

Jakmile mě přelétne pohledem, v jejím výrazu se objeví něco mezi nechápavostí a nevěřícností.

„Kdo jsi a co jsi provedla s mojí kamarádkou Blaire?“

„Cože?“

„Odkdy chodíš řvát na cizí lidi?“

Na tom něco je. „Od té doby, co nemám dost peněz na nové skleničky. Všechno, co mám, je v téhle místnosti.“ Zamávám svou znehodnocenou botou. „Potřebuju, aby se tomuhle podniku dařilo, Daph. Chci dokázat, že to zvládnu sama – s tvojí pomocí, samozřejmě, a taky Paulovou –, ale musí to fungovat. Nemůžu svoji rodinu žádat o pomoc. Jsou tak…“

„Šílení? Do všeho se pletou? Nedá se s nimi vyjít?“ dokončí za mě Daphne.

„Přesně.“

„No, musím říct, že si na tohle tvoje nový, statečnější já rozhodně rychle zvyknu. Konečně začínáš mít holčičí koule.“ Zasměje se a kývne hlavou směrem k botě na mém prstu. „Co se stalo?“

„Šlápla jsem do sraček. Doslova.“ Jsem jednou nohou ve sračkách.

„U sousedů?“

„Ne, tady.“ Ukážu na chodník a odkulhám kolem stolů k zadním dveřím. Vztekle je otevřu a přemýšlím, jestli tu botu nemám rovnou vyhodit. Nechám ji za dveřmi, jsem si jistá, že se jí nikdo nedotkne.

Umyju si ruce a dovnitř se vrátím bosá a stále velmi rozčilená. Na náladě mi nepřidá, že se znovu začnou ozývat rány a zdají se ještě prudší než předtím.

„Tak co se tam děje?“

„Ten dřevoblbec odvedle vyrábí ohradu na vrh sekyrou.“

Daphne vykulí oči. „Dřevoblbec?“

„Měl na sobě kostkovanou flanelku a chodil tam se sekerou v ruce. A hádej co? Jmenuje se Ronan, stoprocentní hipster, no ne? Určitě se původně jmenoval nějak přízemně, třeba Robert nebo Bill. A vypadalo to, že má vlasy upravené nějakou pomádou. Chyběl mu jenom dřevo-vous a brýle s černými obroučkami.“

Daphne zvedne ruku. „Počkat. Flanelka v srpnu?“ zeptá se. Jsem ráda, že se zdá tou parodií na módu stejně zděšená jako já.

„Možná byla ta košile jenom kostkovaná a tu část s flanelem jsem si vymyslela. V každém případě měl kostkovanou košili s dlouhými rukávy a pod ní ještě tričko. V srpnu. Taková šílenost. A je to strašně arogantní blbec! Věřila bys tomu, že si dovolil mi říct, abych přesunula svoji poličku, protože on tam má ohradu na házení sekerou? Neházejí sekerami jenom barbaři?“

„Ehm, vrh sekerou je teď hrozně populární.“

Podívám se na ni tak, že ihned pozná, že její názor na tohle téma mě vůbec nezajímá. Ani skutečnost, že má nejspíš pravdu. „O to nejde. Jde o to, že kvůli jeho debilnímu vrhání sekerou nemůžu používat jednu stěnu! Proč bych kvůli němu měla přesouvat svoje skleničky? Když dám tu polici jinam, budu muset změnit celou dispozici. Hrom aby do toho…“

„Nebo spíš hrom do police?“ usměje se, já smíchu vzdoruju.

„To bylo dost trapný.“

„A přesto vtipný.“

Obrátím oči v sloup. „Musím sundat tu polici.“

„Nech ji tam, kde je.“

„Proč? Vždyť na ni ani nemůžeme nic dát. Ani na tu pitomou zeď nemůžeme nic pověsit, když na ni Dřevoblbec bude házet sekery. A taky je tam hospoda! Copak to jde, servírovat alkohol a zároveň vrhat sekery? To mi přijde krajně nebezpečné.“

„Na to jsou předpisy. A inspekce.“

Kousnu se do rtu a zvažuju své možnosti. „Inspekce?“

Daphne zakroutí hlavou a zvedne ruku. „Nezačínej válku, zatím jsi ještě ani neotevřela, Blaire.“

„Neviděla jsi ho. Je to prvotřídní zmetek.“ Ale na jejích slovech něco je. „Schovám si tuhle informaci pro případ, že bych ji někdy potřebovala.“

Později, když chci jet domů, najdu za stěračem zastrčený leták, což je divné, jelikož parkuju v uličce za krámky, kde můžou stát výhradně majitelé a zaměstnanci. Zvednu leták a otočím ho, jsem zvědavá, jestli nebudu muset čelit pokutě za parkování, kterou si nemůžu dovolit. Pokuta to rozhodně není, ale už je přítmí a nesvítí sem světla, takže nastoupím do svého SUV a odhodím leták na sedadlo vedle.

Teprve když dorazím domů a rozsvítím, konečně uvidím, co je na něm napsané. Je to reklama na kurz sebeovládání. A na jeho vršku je mužským škrabopisem téměř nečitelná poznámka:

Pozval bych tě na zkoušku vrhu sekerou, abys ze sebe dostala tu skrytou agresi, ale nejspíš to není nejlepší nápad. Tohle by ti mohlo pomoct s tvými vibracemi.

Tvůj přátelský majitel sousedního baru

„To je debil!“ zmačkám papír a zahodím ho do koše. Nemusela jsem si lámat hlavu nad tím, jak věděl, že to je mé auto, protože mám na dveřích magnetickou reklamu s nápisem Buttercream and Booze.

KAPITOLA 3

TOHLE ZNAMENÁ VÁLKU

Blaire

O dva dny později jedu do cukrárny krátce po deváté hodině ráno. Mám se tam setkat s Paulem, svým kamarádem a obchodním partnerem z cupcakové dodávky. Mým cílem vždycky bylo otevřít si cukrárnu, zatímco Paul si naplno užíval života v pohybu a rád navazoval nové kontakty na nových místech. On chtěl cestovat, já chtěla základnu.

Domluvili jsme se, že on si ponechá cupcakovou pojízdnou prodejnu a všechna práva k ní. Aby mě nemusel vyplatit, souhlasil, že bude i nadále péct cupcaky pro nás oba a já je budu pro oba zdobit a současně při tom povedu Buttercream and Booze. Takto si nemusí hledat nového partnera a ani jeden z nás nebude nucen najímat člověka na výpomoc.

Paula jsem poznala po svém návratu z Paříže, když jsem prodávala své sladké výrobky ve stánku na místním trhu. Stejně jako já měl Paul stánek s cupcaky a sladkým pečivem, a navíc naše stánky stály přímo naproti sobě. Uvědomili jsme si, že by se nám oběma vyplatilo spolupracovat – ušetřit za pronájem stánku –, a dopadlo to tak, že jsme spojili naše prostředky i kreativitu. Jelikož se Paul na trhu pohyboval už několik let, vzal mě pod svá křídla a ukázal mi, jak to tam chodí. Pekl dortíky a já jsem je zdobila. V kuchyni jsme tvořili skvělý tým. Za rok jsme dokázali nastřádat dostatek peněz, abychom si pořídili pojízdnou prodejnu, a firma Cupcakes to Go! byla na světě. Na začátku všechno fungovalo skvěle a mně se líbilo mít obchodního partnera. Ale postupem času jsme se začali dohadovat, protože jsme oba chtěli řídit obchodní část. Od té doby mi bylo jasné, že je načase se posunout dál. Vždycky jsem to vnímala jen jako dočasný projekt, ale byla to pro mě výborná zkušenost.

Dnes ráno se tu má zastavit, aby ochutnal mou nejnovější chuťovou variaci a abychom rozhodli, jestli potřebuje nějak doladit chuť těsta a jeho textura. Když projíždím kolem, dodávka Cupcakes to Go! parkuje přímo před vchodem do cukrárny. Zadní dveře už jsou otevřené a zaražené klínem, což je od Paula pozorné. Znamená to, že nemusím lovit klíče v kabelce.

Možnost, že už bych si stihla nadělat potenciální nepřátele, přestože jsem ještě ani neotevřela pro veřejnost, mě zneklidní. Zakroutím hlavou. Začínám být paranoidní. Tohle není pojízdné občerstvení. Tady mi nikdo pneumatiky propichovat nebude.

Paul se zašklebí. „Je to…“

„Vážně?“