Copyright © 2018 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Jacket design and artwork by Will Staehle/Unusual Corporation

Translation © Ivan Němeček, 2019

Original English title: THE OUTSIDER

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2019

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-105-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-106-1 (mobi)

Pro Randa a Judy Holstonovy

Myšlenka jen dodává slovu zdání řádu pro někoho natolik slabého, že se jejím zjevením nechá přesvědčit.

Colin Wilson

„The Country of the Blind“

ZATČENÍ

14. července

1

Byl to neoznačený vůz, těžko popsatelný americký, několik let starý sedan, ale černé pneumatiky a tři muži v něm prozrazovali, co je zač. Ti dva vpředu měli na sobě modré uniformy. Muž vzadu měl oblek a byl obrovský. Dva černí kluci na chodníku, jeden s nohou na odřeném oranžovém skejtu, druhý s citronově zeleným skejtem v podpaží, sledovali, jak zahýbá na parkoviště u zábavního parku Estelle Bargové, a pak se na sebe podívali.

Jeden řekl: „To jsou poldové.“

A druhý: „A kurva.“

Bez dalších slov se rozjeli na svých prknech. Pravidlo bylo jednoduché: Když se objeví poldové, je čas zmizet. Na černejch životech záleží, jak jim říkali rodiče, ale ne vždycky poldům. Na baseballovém hřišti začínali diváci jásat a rytmicky tleskat, když se Zlatí draci Flint City dostali na konci deváté směny na pálku.

Chlapci se ani neohlédli.

2

Výpověď pana Jonathana Ritze (10. července 9:30 h. Výslech vedl detektiv Ralph Anderson)

Detektiv Anderson: Vím, že jste rozčilený, pane Ritzi, to je pochopitelné, ale musím přesně vědět, co jste dneska večer viděl.

Ritz: Nikdy to nedostanu z hlavy. Nikdy. Myslím, že bych potřeboval prášek. Třeba valium. Nikdy jsem to nebral, ale teď by mi to určitě pomohlo. Pořád mám pocit, jako bych měl srdce v krku. Vaši lidé na místě činu by měli vědět, že jestli tam najdou zvratky, a já myslím, že najdou, budou moje. Ale nestydím se za to. Tu večeři by tam nechal každý, kdyby viděl něco takového.

Detektiv Anderson: Doktor vám určitě předepíše něco na uklidnění, až tady skončíme. Myslím, že to můžu zařídit, ale teď potřebuju, abyste měl čistou hlavu. To chápete, ne?

Ritz: Ano. Jistě.

Detektiv Anderson: Tak mi řekněte, co jste všechno viděl, a pro dnešek budeme hotovi. Můžete to pro mě udělat, pane?

Ritz: Dobře. Kolem šesté večer jsem šel vyvenčit Davea. Dave je náš bígl. Večer dostává nažrat v pět. My se ženou jíme v půl šesté. V šest je Dave připravený skočit si na malou i na velkou. Než Sandy – má žena – umyje nádobí, tak ho vyvenčím. To je spravedlivé rozdělení práce. Spravedlivé rozdělení práce je pro manželství důležité, zvlášť když děti už odrostly. Tak se na to aspoň díváme my. Mluvím dost nesouvisle, viďte?

Detektiv Anderson: To je v pořádku, pane Ritzi. Řekněte to po svém.

Ritz: Říkejte mi „Jone“, prosím. Nesnáším, když mě někdo oslovuje „pane Ritzi“. Připadám si jako suchar. Tak mi říkaly děti ve škole, když jsem ještě učil, Ritz Suchar.

Detektiv Anderson: Hm. Takže jste venčil psa…

Ritz: Ano. A když zavětřil silný pach – pach smrti –, tak jsem ho musel držet na vodítku oběma rukama, i když je Dave malý pes. Chtěl jít za tím, co cítil. Ten…

Detektiv Anderson: Počkejte, vraťme se ještě. Odešel jste z domu číslo 249 na Mulberry Avenue v šest hodin…

Ritz: Mohlo to být i chvíli před šestou. Šli jsme s Davem z kopce k Geraldovu lahůdkářství na rohu a pak nahoru po Barnum Street a nakonec do Figgisova parku. Mladí mu říkají Honitba a myslí si, že dospělí nevědí, jak to myslí, ale my to víme, aspoň někteří z nás.

Detektiv Anderson: Je to obvyklá trasa vaší večerní procházky?

Ritz: No, někdy ji trochu pozměníme, abychom se nenudili, ale skoro vždycky se před návratem domů zastavujeme v parku, protože tam má Dave hodně čichání. Je tam parkoviště, ale to je v tuhle večerní dobu skoro vždycky prázdné stejně jako vedlejší kurty, pokud tam nějací středoškoláci nehrají tenis. Ten večer tam žádní nebyli, protože kurty jsou antukové a předtím pršelo. Na parkovišti stála jen bílá dodávka.

Detektiv Anderson: Myslíte dodávku využívanou k obchodním účelům?

Ritz: Ano. Žádná okna, jen dvojité dveře vzadu. Takové využívají malé firmy k přepravě zboží. Mohl to být Ford Econoline, ale přísahat bych na to nemohl.

Detektiv Anderson: Měl ten vůz nějaké označení firmy? Třeba Samovy klimatizace nebo Bobovo zakázkové sklenářství? Něco takového?

Ritz: Ne, hm-m. Vůbec nic. Ale byl špinavý, to vám říct můžu. Dlouho nemytý. Dave mu očichal gumy a pak se vydal štěrkovou cestou mezi stromy. Asi za čtvrt míle se rozštěkal a vběhl do křoví vpravo. Něco větřil. Málem mi vytrhl vodítko z ruky. Snažil jsem se ho stáhnout zpátky, ale nešlo to, cukal se, hrabal v zemi a nepřestával štěkat. Mám samonavíjecí vodítko, to je v takových situacích dobré, a tak jsem si ho přitahoval a zároveň šel k němu. On už teď tolik nehoní veverky a čipmanky, když už není štěně, ale myslel jsem si, že mohl ucítit mývala. Nutil jsem ho k návratu, ať chtěl, nebo nechtěl, protože pes musí vědět, kdo je tady pánem, jenže v tu chvíli jsem uviděl prvních pár kapek krve. Byly na březovém listu, asi ve výši prsou, takže zhruba pět stop nad zemí. A pak další kapka na jiném listu o kousek dál a potom celý cákanec na křoví poblíž. Byla ještě červená a vlhká. Dave ji očichal, ale chtěl pořád dál. Jo, a než na to zapomenu, asi v tu chvíli jsem za sebou slyšel nastartovat motor. Možná bych ho ani nezaslechl, ale byl dost hlučný, jako by měl proražený tlumič výfuku. Tak jako rachotil, jestli víte, co myslím.

Detektiv Anderson: Hm, vím.

Ritz: Nemůžu přísahat, že to byla ta bílá dodávka, protože jsem se vracel jinudy, takže nevím, jestli odjela, ale vsadil bych se, že byla. A víte, co to znamená?

Detektiv Anderson: Řekněte mi, co to podle vás znamená, Jone.

Ritz: Že mě mohl pozorovat. Ten vrah. Mohl stát někde mezi stromy a pozorovat mě. Mám z toho osypky, jen na to pomyslím. I teď. Tehdy jsem byl víc soustředěný na tu krev. A na držení Davea, který mi málem vykloubil ruku. Začínal jsem se bát, a nebojím se to přiznat. Nejsem moc velký, a i když se snažím udržovat ve formě, už je mi přes šedesát. Ani ve dvaceti jsem se do rvaček moc nepouštěl. Ale musel jsem to vidět. Pro případ, že by tam byl někdo zraněný.

Detektiv Anderson: To je velice chvályhodné. Kolik byste řekl, že bylo hodin, když jste narazil na tu krvavou stopu?

Ritz: Nedíval jsem se na hodinky, ale hádal bych tak dvacet minut po šesté. Možná dvacet pět. Nechal jsem se vést Davem, ale držel jsem ho nakrátko, abych se stihl protahovat mezi větvemi, pod kterými na těch svých krátkých tlapkách prolézal. Víte, co se říká o bíglech – jak jsou malí, tak jsou úporní. A on štěkal jako šílený. Došli jsme na nějakou mýtinku, takové… já nevím, jako zákoutí, kam si můžou sednout milenci a trochu se pomuckat. Uprostřed stála žulová lavička, celá potřísněná krví. Spoustou krve. A ještě víc jí bylo pod ní. Mrtvola ležela na trávě vedle ní. Chudák kluk. Hlavu měl natočenou ke mně, oči otevřené a místo krku jen rudou díru. Džíny a slipy měl stažené ke kotníkům a viděl jsem, že mu něco… nejspíš suchá větev… trčí z toho… no, víte z čeho.

Detektiv Anderson: Vím, ale potřebuju, abyste to řekl do záznamu, pane Ritzi.

Ritz: Ležel na břiše a ta větev mu trčela ze zadku. Byla taky zakrvácená. Ta větev. Kůru měla částečně sloupanou a byl na ní otisk ruky. Viděl jsem to naprosto zřetelně. Dave už neštěkal, ale vyl, chudák. Já prostě nevím, kdo mohl něco takového udělat. Musel to být šílenec. Chytíte ho, detektive Andersone?

Detektiv Anderson: Jistě, chytíme.

3

Parkoviště u zábavního parku Estelle Bargové bylo skoro stejně velké jako parkoviště u Krogerova obchodního střediska, kam jezdil Ralph Anderson se svou ženou v sobotu odpoledne nakupovat, a toho červencového podvečera bylo úplně plné. Na mnoha náraznících byly samolepky Zlatých draků a na několika zadních oknech veselé nápisy my vám to nandáme; draci rozdrtí medvědy; cap city, už jsme tady; letos je to na nás. Ze hřiště, kde už bylo zapnuté osvětlení (přestože do setmění ještě nějaký čas zbýval), se ozýval jásot a skandovaný potlesk.

Za volantem neoznačeného vozu seděl Troy Ramage, dvacetiletý veterán. Jak projížděl jednu řadu plnou aut za druhou, řekl: „Kdykoliv sem přijedu, vždycky mě napadne, kdo, sakra, byla Estelle Bargová.“

Ralph neodpověděl. Měl napjaté svaly, horkou kůži a pocit, že se mu zbláznil tep. Za léta služby zatýkal spoustu ničemů, ale tohle bylo jiné. Obzvláště příšerné. A osobní. To na tom bylo nejhorší: Bylo to osobní. Neměl se zatčení účastnit a věděl to, ale po posledních škrtech v rozpočtu zbyli na soupisce policejního oddělení Flint City jen tři detektivové zaměstnaní na plný úvazek. Jack Hoskins byl na dovolené, odjel si na ryby a sbohem. Betsy Rigginsová, která by měla být na mateřské dovolené, měla pomáhat státní policii s jiným aspektem dnešní práce. Pevně doufal, že nepostupují příliš rychle. Už odpoledne na konferenci před zatčením vyslovil svou obavu před Billem Samuelsem, okresním státním zástupcem. Samuels byl na svůj post příliš mladý, pouhých pětatřicet let, ale patřil k té správné politické straně a byl sebejistý. Ne přehnaně sebejistý, ale nepochybně si připadal neprůstřelný.

„Je tu ještě pár problémů, které musíme vyřešit,“ řekl Ralph. „Neznáme celé pozadí. Navíc bude tvrdit, že má alibi. Dokud to nevzdá, nemůžeme si být jisti ničím.“

„A pokud vzdá,“ odpověděl Samuels, „máme to z krku. To je naprosto jasné.“

Ralph o tom nepochyboval, věděl, že mají toho pravého člověka, ale raději by to ještě trochu prověřil. Našel díry v alibi toho parchanta, rozšířil je tak, aby tudy mohl projet náklaďák, a pak ho teprve nechal odsoudit. To by byl ve většině případů správný postup. Ne však v tomhle.

„Tři věci,“ řekl Samuels. „Můžu ti je říct?“

Ralph přikývl. Koneckonců s tímhle člověkem musel pracovat.

„Zaprvé, lidi v tomhle městě, zvlášť rodiče malých dětí, jsou vystrašení a naštvaní. Chtějí rychlé zatčení, aby se zase mohli cítit bezpečně. Zadruhé, ty důkazy jsou nezpochybnitelné. V životě jsem neviděl tak jasný případ. V tom se mnou souhlasíš?“

„Ano.“

„Dobře, tak zatřetí. A tohle je nejzávažnější.“ Samuels se naklonil dopředu. „Nemůžeme říct, že už to někdy udělal – i když jestli ano, nejspíš to zjistíme, až se v tom začneme šťourat –, ale teď to udělal zcela určitě. Utrhl se ze řetězu. Odpanil se. A když to udělá jednou…“

„Udělá to znovu,“ dokončil Ralph.

„Přesně tak. Tak brzy po Petersonovi to není nejpravděpodobnější, ale možné to je. Je přece s dětmi pořád, proboha. S mladými kluky! Kdyby ještě někoho zabil, nikdy si to neodpustíme, bez ohledu na to, že přijdeme o práci.“

Ralph měl už teď problém odpustit si, že to neviděl dřív. Nedalo se předpokládat, že se tomu chlapovi podívá do očí u příležitosti nějakého grilování na závěr baseballové sezony Malé ligy a uvidí v nich, že uvažuje o nějakém zvrhlém činu, že v sobě tu myšlenku živí a hýčká si ji a sleduje, jak roste, ale to na Ralphových pocitech nic neměnilo.

Naklonil se mezi dva kolegy na předních sedadlech a řekl: „Tamhle. Zkus místa pro invalidy.“

„Za to je dvě stě dolarů pokuta, šéfe,“ namítl Tom Yates z místa pro spolujezdce.

„Myslím, že nám to tentokrát projde,“ řekl Ralph.

„Dělal jsem si srandu.“

Ralph, který neměl náladu na policajtské vtípky, neodpověděl.

„Vidím dvě prázdná místa,“ řekl Ramage a zajel na jedno z nich. Všichni tři muži vystoupili. Ralph viděl, jak si Yates rozepíná pouzdro na svůj glock a zavrtěl hlavou. „Zbláznil ses? Na tom zápase bude patnáct tisíc lidí.“

„Co když bude utíkat?“

„Tak ho chytíš.“

Ralph se opřel o kapotu neoznačeného policejního vozu a sledoval, jak se dva policisté z Flint City vydávají ke stadionu, ke světlům a k napěchovaným tribunám, kde potlesk a jásot stále sílil. Rychlé zatčení Petersonova vraha bylo zadání, které si se Samuelsem (jakkoli zdráhavě) uložili. Jeho zatčení při zápase však bylo výhradně Ralphovým rozhodnutím.

Ramage se ohlédl. „Jdeš taky?“

„Nejdu. Zatkněte ho, hodně nahlas mu přečtěte jeho práva a přiveďte ho sem. Tome, na zpáteční cestu si s ním sedneš dozadu. Já budu vpředu s Troyem. Bill Samuels čeká na moje zavolání a bude vás očekávat na stanici. Tohle je od samého začátku týmová práce, ale pokud jde o zatčení, provedete ho vy.“

„Ale je to tvůj případ,“ řekl Yates. „Proč nechceš toho hajzla zatknout sám?“

„Protože ten chlap, co znásilnil Frankieho Petersona větví a podřízl ho, trénoval čtyři roky mého syna,“ řekl Ralph se založenýma rukama. „Dva roky v žácích a dva v Malé lize. Sahal na něj, když mu ukazoval, jak držet pálku, a já si nevěřím.“

„Jasně, jasně,“ řekl Troy Ramage a vykročil s Yatesem ke stadionu.

„A poslyšte, vy dva.“

Otočili se.

„Pouta mu nasaďte hned tam. A před tělem.“

„To není podle předpisů, šéfe,“ namítl Ramage.

„Já vím a je mi to jedno. Chci, aby všichni viděli, že ho odvádíte v poutech. Je to jasné?“

Když byli na cestě, Ralph vytáhl zpoza opasku mobilní telefon. Rychlou volbou zavolal Betsy Rigginsové. „Jste na místě?“

„No jistě. Parkujeme před jeho domem. Jsou tu se mnou čtyři státní.“

„Máš povolení k prohlídce?“

„Držím ho v ruce.“

„Dobře.“ Už chtěl ukončit hovor, ale ještě ho něco napadlo. „Bets, kdy máš rodit?“

„Včera,“ řekla. „Tak si sakra pospěšte.“ A hovor ukončila sama.

4

Výpověď paní Arlene Stanhopeové (12. července 13:00 h. Výslech vedl detektiv Ralph Anderson)

Stanhopeová: Bude to trvat dlouho, detektive?

Detektiv Anderson: Vůbec ne. Jen nám řeknete, co jste viděla v úterý 10. července odpoledne, a budeme hotovi.

Stanhopeová: Tak dobře. Vycházela jsem z Geraldova lahůdkářství. Chodím tam nakupovat každé úterý. U Geralda je to trochu dražší, ale do Krogerova obchoďáku už nejezdím. Po manželově smrti jsem přestala řídit, protože už nevěřím svým reflexům. Měla jsem pár nehod. Vždycky to byly jen plechy, ale mně to stačilo. Geraldovo lahůdkářství mám jen dva bloky od bytu, kde žiju, co jsem prodala dům, a doktor říká, že chůze mi jenom prospěje. Je dobrá na srdce, víte? Vyšla jsem se třemi taškami na malém vozíku – víc než tři tašky si dovolit nemůžu, když je všechno tak drahé, zvlášť maso, ani nevím, kdy jsem měla naposled slaninu – a uviděla jsem toho Petersonova chlapce.

Detektiv Anderson: Jste si jistá, že to byl Frank Peterson?

Stanhopeová: Jak by ne, byl to Frank. Chudák kluk. Je mi moc líto, co se mu stalo, ale teď už je v nebi a žádnou bolest necítí, to je mi útěchou. Oni jsou dva Petersonovi kluci, oba zrzaví, tak úplně mrkvově zrzaví, ale ten starší – Oliver se jmenuje – je starší nejmíň o pět let. Nosíval nám noviny. Frank má kolo, takové to s vysokými řídítky a úzkým sedlem…

Detektiv Anderson: Oni říkají závodnickým.

Stanhopeová: To nevím, ale vím, že bylo citronově zelené, opravdu příšerná barva, a mělo na sobě samolepku s nápisem Střední škola Flint City. Akorát že on už se na střední školu nedostane, viďte? Chudák, chudák kluk.

Detektiv Anderson: Paní Stanhopeová, nechcete si udělat krátkou přestávku?

Stanhopeová: Ne, chtěla bych to dokončit. Musím jít domů nakrmit kočku. Vždycky ji krmím ve tři, takže bude hladová. A bude se taky divit, kde jsem. Mohla bych dostat kapesníček? Bože, já jsem otrava. Díky.

Detektiv Anderson: Tu samolepku na sedadle Frankova kola jste viděla proto…

Stanhopeová: Že na něm neseděl. Vedl ho po parkovišti u Geraldova lahůdkářství. Mělo přetržený řetěz a vláčelo ho za sebou.

Detektiv Anderson: Všimla jste si, co měl Frank na sobě?

Stenhopeová: Tričko s názvem nějaké rokenrolové skupiny. Já ty skupiny neznám, takže nevím, která to byla. Jestli je to důležité, tak mě to mrzí. A on měl na hlavě čepici Rangers. Měl ji nasazenou obráceně, takže jsem viděla ty zrzavé vlasy. Tihle zrzkové obvykle brzy plešatí. Ale tím on už se teď trápit nemusí, viďte? Á, je to tak strašně smutné. V každém případě stála vzadu na tom parkovišti špinavá bílá dodávka a z ní vystoupil chlap a zamířil k Frankovi. Byl…

Detektiv Anderson: K tomu se dostaneme, ale nejdřív mi řekněte o té dodávce. Byl to ten typ bez oken?

Stanhopeová: Ano.

Detektiv Anderson: Bez nápisu? Žádné jméno firmy nebo něco podobného?

Stanhopeová: Nic takového jsem neviděla.

Detektiv Anderson: Dobře, tak mi povězte o tom muži. Poznala jste ho, paní Stanhopeová?

Stanhopeová: No jistě. Byl to Terry Maitland. Na West Side znají Kouče T všichni. Tak mu říkali i na střední škole. Učí tam angličtinu, víte? Manžel tam učil s ním, než šel do důchodu. Říkají mu Kouč T, protože trénuje baseballový tým Malé ligy a na podzim trénuje kluky, kteří rádi hrají fotbal. Ta liga má taky nějaký název, ale já si ho nepamatuju.

Detektiv Anderson: Kdybychom se mohli vrátit k tomu, co jste viděla v úterý odpoledne…

Stanhopeová: K tomu není moc co říct. Frank mluvil s Koučem T a ukazoval mu ten přetržený řetěz. Kouč T došel k té dodávce a otevřel zadní dveře. Nemohl to být jeho vůz…

Detektiv Anderson: Jak to můžete vědět, paní Stanhopeová?

Stanhopeová: Protože měl oranžovou poznávací značku. Nevím, z kterého státu mohl být, na dálku už nevidím jako kdysi, ale vím, že Oklahoma má značky modré a bílé. Ale stejně jsem v nákladovém prostoru toho auta viděla jen takovou dlouhou zelenou věc, která vypadala jako bedýnka na nářadí. Byla to bedýnka na nářadí, detektive?

Detektiv Anderson: Co se stalo potom?

Stanhopeová: No, Kouč T naložil to Frankovo kolo dozadu a zavřel dveře. Poplácal Franka po zádech a odešel si sednout za volant. Frank si vlezl na sedadlo spolujezdce. Pak auto odjelo směrem k Mulberry Avenue. Myslela jsem si, že Kouč T odváží kluka domů. No samozřejmě jsem si to myslela. Co jiného mě mohlo napadnout? Terry Maitland bydlí ve West Side už dvacet let, má velice hezkou rodinu, ženu a dvě dcery… Můžete mi dát ještě kapesníček, prosím? Díky. Už budeme hotovi?

Detektiv Anderson: Ano. Moc jste nám pomohla. Než jsem začal nahrávat, říkala jste, myslím, že to bylo kolem třetí hodiny.

Stanhopeová: Přesně ve tři. Když jsem vycházela z obchodu se svým vozíkem, odbíjely hodiny na radniční věži celou. Chtěla jsem jít domů nakrmit kočku.

Detektiv Anderson: A ten chlapec, kterého jste viděla, ten zrzek, byl Frank Peterson.

Stanhopeová: Ano. Petersonovi bydlí hned za rohem. Ollie mi nosil noviny. Ty kluky jsem vídala hodně často.

Detektiv Anderson: A ten muž, který naložil kolo dozadu do bílé dodávky a odjel s Frankem Petersonem, byl Terence Maitland, známý taky jako Kouč Terry nebo Kouč T.

Stanhopeová: Ano.

Detektiv Anderson: Tím jste si jistá.

Stanhopeová: No ano.

Detektiv Anderson: Děkuju vám, paní Stanhopeová.

Stanhopeová: Kdo by uvěřil tomu, že Terry udělá něco takového? Myslíte si, že těch kluků bylo víc?

Detektiv Anderson: To možná zjistíme v průběhu vyšetřování.

5

Protože se veškeré zápasy Městské ligy hrály na stadionu Estelle Bargové – nejlepším baseballovém hřišti v okrese a jediném s umělým osvětlením –, výhodu domácího týmu určoval hod mincí. Terry Maitland zvolil jako vždycky orla – byla to pověra, kterou kdysi převzal od svého vlastního trenéra – a padl orel. Zlatým drakům zbýval jediný hod do konce poslední směny, ale měli všechny mety obsazené. Procházka, divoký nadhoz, chyba nebo chycení míčku ve vnitřním poli by znamenalo remízu, trefa do mezery mezi hráči vítězství. Diváci bouřili, dupali na kovových tribunách, když se malý Trevor Michaels postavil na místo levostranného pálkaře. Měl nejmenší helmu, jakou vůbec sehnali, ale stále mu padala do očí a musel ji posouvat. Nervózně si pohrával s pálkou. Terry ho nasazoval jako náhradního pálkaře, ale jakmile dorostl pěti stop, dosáhl mnoha procházek. A přestože se mu houmrany příliš nedařily, dokázal se opřít do pálky. Ne často, ale občas. Když ho Terry povýšil z náhradního pálkaře, chudák kluk si celý další rok střední školy užíval ponížení. Na druhou stranu, když se mu podařil singl, vzpomínal by na to u piva při grilování až do konce života. Terry to věděl. Sám byl ve stejné pozici, kdysi, když se ještě hrálo aluminiovými pálkami. Nadhazovač Medvědů, kterého nasazovali v koncovce, byl skutečný ranař. Rozpřáhl se a hodil míček přímo na metu. Trevor s hrůzou sledoval, jak letí kolem něho. Rozhodčí oznámil první strajk. Dav zahučel.

Terryho asistent Gavin Frick přecházel před chlapci na lavičce se zápisníkem stočeným v jedné ruce (kolikrát ho Terry žádal, aby to nedělal?), v tričku Zlatých draků velikosti XXL napjatém na břiše velikosti nejméně XXXL. „Doufám, Terry, že nasazení Trevora na pálku nebyla chyba,“ řekl. Po tvářích mu ve stružkách stékal pot. „Vypadá vyděšenej k smrti a já si myslím, že by nadhoz toho kluka netrefil ani tenisovou raketou.“

„Uvidíme, co bude,“ řekl Terry. „Já z něj mám dobrej pocit.“ Neměl, ve skutečnosti ne.

Nadhazovač Medvědů vypálil další míček, ale ten se odrazil v prachu před domácí metou. Diváci vstali a Baibir Patel, který byl na třetí metě, popoběhl pár kroků. Diváci zahučeli, když míček skončil v chytačově rukavici. Chytač Medvědů se obrátil ke třetí metě a Terry i přes masku četl jeho výraz: Jen to zkus, chlapče. Baibir to nezkusil.

Další nadhoz šel mimo výseč, ale Trevor ho stejně promáchl.

„Zahlas strajk, Fritzi!“ zařval chraplavý hlas z horní části tribuny – podle toho, jak se nadhazovač tím směrem podíval, hlas patřil zřejmě jeho otci. „Zahlas strajk!“

Po dalším nadhozeném míčku Trevor nešel, měl ho příliš blízko těla, a rozhodčí zahlásil ból. Teď bylo na fanoušcích Medvědů, aby zklamaně zahučeli. Někdo zakřičel, že by rozhodčí potřeboval silnější brýle. Jiný fanoušek mu poradil, ať si pořídí slepeckého psa.

Bylo to 2:2 a Terry měl silný pocit, že výsledek Dračí sezony závisí na příštím nadhozu. Buď si zahrají s Pantery o vítězství v Městské lize a postoupí do státní ligy, která se vysílala i v televizi, nebo půjdou domů a setkají se už jen jednou, na barbecue na zahradě u Maitlandů, které tradičně zakončovalo sezonu. Terry se otočil, aby se podíval na manželku a dcery, jež seděly na zahradních židlích na svých obvyklých místech pod výsledkovou tabulí u domácí mety. Jeho dcery po manželčiných bocích působily jako dvě krásné zarážky na knihy. Všechny tři mu mávaly zkříženými prsty. Terry na ně mrkl, usmál se a ukázal jim vztyčené palce, ale stále se nějak necítil. Nešlo jen o ten zápas. Ten pocit ho pronásledoval už nějakou dobu. Prostě nebyl ve své kůži.

Marcy jeho úsměv opětovala, ale vzápětí se zatvářila zmateně. Dívala se doleva a ukazovala tam palcem. Terry uviděl, jak tudy přicházejí dva městští policisté, kteří právě míjeli třetí metu a Barryho Houlihana, jenž tam koučoval.

„Tajm, tajm!“ zařval rozhodčí na domácí metě a zastavil nadhazovače Medvědů, který už se rozpřahoval. Trevor Michaels vycouval z místa pálkaře. S výrazem úlevy, pomyslel si Terry. Dav ztichl a sledoval oba policisty. Jeden si sahal za záda. Druhý měl ruku na pažbě služební zbraně zasunuté v pouzdře.

„Ze hřiště!“ volal rozhodčí. „Ze hřiště!“

Troy Ramage a Tom Yates si ho nevšímali. Strnule kráčeli ke stanovišti Draků, kde byla dlouhá lavice, tři koše s potřebným vybavením a jeden koš špinavých cvičných míčků. Zamířili přímo k Terrymu. Ramage odepjal z opasku pouta. Když je uviděli diváci, částečně zmateně a částečně vzrušeně zahučeli.

„Poslyšte, pánové!“ vyskočil Gavin (a málem zakopl o odhozenou rukavici Richieho Gallanta, který byl na první metě). „My tady musíme dokončit zápas!“

Yates ho odstrčil a zavrtěl hlavou. Diváci úplně ztichli. Medvědi opustili svá obranná postavení a se staženými rukavicemi jen přihlíželi. Chytač pomalu došel ke svému nadhazovači a společně se postavili mezi pahorek a domácí metu.

Terry trochu znal toho, který držel pouta. Občas se přišel podívat na zápas podzimních her Popa Warnera. „Troyi? Co to znamená? O co jde?“

Ramage neviděl v jeho výrazu nic, kromě jakéhosi upřímného překvapení, ale u policie sloužil od devadesátých let a věděl, že ti skuteční zločinci mají nacvičený udivený výraz Kdo, já? A tenhle chlápek ho měl, už když přicházeli. Měl na paměti Andersonovy pokyny, proto jej pominul a zesílil hlas, aby ho slyšeli všichni diváci, jichž bylo podle novin z následujícího dne 1558.

„Terenci Maitlande, zatýkám vás pro vraždu Franka Petersona.“

Tribuny znovu zahučely jako zesilující vítr.

Terry svraštil čelo. Rozuměl Ramageovým slovům, bylo to jednoduché sdělení vyjádřené v oznamovací větě, věděl, kdo je Frankie Peterson a co se mu stalo, ale význam těch slov mu unikal. Zmohl se jen na: „Cože? Děláte si blázny?“ V tom okamžiku ho vyfotil sportovní fotograf z listu Flint City Call. Ten snímek se objevil následujícího dne na první stránce. Terry měl otevřená ústa, údivem rozšířené oči a zpod čepice Zlatých draků mu trčely vlasy. Na té fotografii vypadal jak oslabeně, tak provinile.

„Co jste to řekl?“

„Nastavte zápěstí, prosím.“

Terry se podíval na Marcy a své dcery, které stále seděly na židlích za drátěným pletivem a překvapeně na něj zíraly. Hrůza se měla dostavit později. Baibir Patel opustil třetí metu a vydal se k lavičce. Cestou si sundal helmu a odhalil zpocené husté černé vlasy a Terry si všiml, že chlapec má slzy na krajíčku.

„Vrať se tam!“ zakřičel na něj Gavin. „Zápas ještě neskončil.“

Ale Baibir jen stál, zíral na Terryho a plakal. Terry jeho pohled opětoval s jistotou (téměř jistotou), že se mu to všechno jenom zdá. Vtom po něm sáhl Tom Yates a trhl mu rukama takovou silou, až Terry klopýtl. Ramage zacvakl pouta. Ne ta plastová, ale skutečná velká a těžká pouta, která se zaleskla v pozdním slunci. Týmž pomalým hlasem prohlásil: „Máte právo nevypovídat, ale pokud se rozhodnete mluvit, všechno, co řeknete, může být u soudu použito proti vám. Během výslechů i v budoucnu máte právo na obhájce. Rozumíte?“

„Troyi?“ Terry sotva slyšel svůj hlas. Měl pocit, že má vyražený dech. „Co tohle proboha znamená?“

Ramage jeho otázku pominul. „Rozumíte?“

Marcy došla k drátěnému plotu a zatřásla jím. Za ní plakaly Sára a Grace. Grace klečela vedle Sářiny skládací židle; ta její se převrhla a ležela na zemi. „Co to děláte?“ křičela Marcy. „Co to proboha děláte? A proč zrovna tady?“

„Rozumíte?“

Terry chápal jen to, že je spoutaný a právě mu byla přečtena jeho práva před téměř šestnácti sty přihlížejícími diváky, mezi nimiž byly jeho žena a dvě dcery. Nebyl to sen a nebylo to jen prosté zatčení. Bylo to – z důvodů, jimž nerozuměl – veřejné zostuzení. Nejlepší bude mít to co nejrychleji za sebou a celé to objasnit. I v nastalém šoku a údivu však chápal, že jeho život se ještě dlouhou dobu nevrátí do normálních kolejí.

„Rozumím,“ řekl. „Trenére Fricku, vraťte se.“

Gavin, který se blížil k policistům se zaťatými pěstmi a zrudlým tlustým obličejem, spustil ruce podél těla a couvl. Přes drátěný plot se podíval na Marcy, pokrčil širokými rameny a rozhodil mohutné ruce.

Troy Ramage pokračoval důrazným hlasem někdejšího městského vyvolávače na novoanglickém náměstí. Slyšel ho i Ralph Anderson, který se před stadionem opíral o kapotu neoznačeného policejního vozu. Pomyslel si, že Troy odvádí dobrou práci, i když za to může být později pokárán, ale ne rodiči Franka Petersona. Ne, těmi rozhodně ne.

„Pokud si nemůžete dovolit advokáta, bude vám před jakýmkoli výslechem přidělen, jestli si budete přát. Rozumíte?“

„Ano,“ odpověděl Terry. „Ale rozumím i něčemu jinému.“ Obrátil se k divákům. „Nemám ponětí, proč mě zatýkají! Gavin Frick to tu dokončí za mě!“ A pak ještě dodal: „Baibire, vrať se na třetí metu a po odpalu hned vyběhni!“

Ozval se slabý potlesk, ale opravdu jen slabý. A po něm chraplavý hlas z tribuny: „Co jste říkali, že udělal?“ A dav mu zahučel v odpověď třemi slovy, která bude brzy opakovat celá West Side i zbytek města: „Zabil Franka Petersona.“

Yates popadl Terryho za paži a vlekl ho ke stánku s občerstvením na parkovišti u stadionu. „Kázat davům můžete později, Maitlande. Teď půjdete do basy. A víte co? V tomhle státě máme jehlu a používáme ji. Ale vy jste učitel, viďte? Takže to asi víte.“

Neušli ani dvacet kroků, když je dostihla Marcy Maitlandová a popadla Toma Yatese za ruku.

„Co to proboha děláte?“

Yates si jí nevšímal, a když se snažila vzít za ruku svého manžela, Troy Ramage ji odstrčil, jemně, ale rozhodně. Omámeně zůstala stát a sledovala, jak k zatýkajícím policistům přichází Ralph Anderson. Znala ho z Malé ligy, když Derek Anderson hrál za Terryho tým, za Lvy Geraldova lahůdkářství. Ralph samozřejmě nemohl chodit na všechny zápasy, ale chodil tak často, jak jen mohl. Tehdy byl ještě v uniformě; když ho povýšili na detektiva, Terry mu poslal blahopřejný telegram. Marcy se k němu rozběhla trávou ve starých teniskách, které si vždycky obouvala na Terryho zápasy, protože věřila, že přinášejí štěstí.

„Ralphe!“ zavolala na něj. „Co se děje? Tohle je nějaký omyl!“

„Obávám se, že není,“ řekl Ralph.

Tahle situace se mu nelíbila, protože měl Marcy rád. Na druhou stranu měl vždycky rád i Terryho – ten člověk zřejmě maličko zasáhl do života i Derekovi, dodal mu trochu sebevědomí, ale když je vám jedenáct, trochu sebevědomí skutečně potřebujete. A bylo tu ještě něco. Marcy možná věděla, co je její manžel zač, i když si to nepřipouštěla. Maitlandovi žili v manželství už dlouho – a hrůzy jako vražda Petersonova chlapce nepřicházejí jen tak zničehonic. K takovému činu se vždycky schyluje postupně.

„Musíš jít domů, Marcy. A hned. Můžeš nechat holky u kamarádky, protože na tebe bude čekat policie.“

Jen se na něj nechápavě podívala.

Za nimi se ozvalo cinknutí aluminiové pálky po zdařilém odpalu, které však provázel jen řídký potlesk a jásot; přítomní diváci byli stále v šoku, zaujati více tím, čeho byli právě svědky, než hrou samotnou. Což byla tak trochu škoda. Trevor Michaels odpálil míček silněji než kdykoli v životě, dokonce silněji, než když jim Kouč T při tréninku nadhazoval snadné míčky. Míček letěl bohužel přímo na hráče Medvědů, který stál mezi druhou a třetí metou, takže se ani nemusel natahovat, aby ho chytil.

Konec zápasu.

6

Výpověď June Morrisové (12. července 17:45 h. Výslech vedl detektiv Ralph Anderson, přítomna paní Francine Morrisová)

Detektiv Anderson: Díky, že jste na stanici přivedla svou dceru, paní Morrisová. June, jaká je ta limonáda?

June Morrisová: Dobrá. Provedla jsem něco?

Detektiv Anderson: Vůbec ne. Chci ti jen položit pár otázek k tomu, co jsi viděla předevčírem večer.

June Morrisová: Když jsem viděla Kouče Terryho?

Detektiv Anderson: Ano, když jsi viděla Kouče Terryho.

Francine Morrisová: Od devíti let ji pouštíme na ulici samotnou, aby mohla chodit ke kamarádce Helen. Tedy pokud je venku světlo. Nechceme být jako stíhačky. Jenže po tomhle už ji samotnou pouštět nebudeme, tím si můžete být jistý.

Detektiv Anderson: Viděla jsi ho po večeři, June? Je to tak?

June Morrisová: Ano. Měli jsme sekanou. Včera byla ryba. Ryby já nemám ráda, ale co se dá dělat.

Francine Morrisová: Nemusí přecházet ulici nebo tak něco. Mysleli jsme si, že je to tak v pořádku, když bydlíme v takové dobré čtvrti. Alespoň já si myslela, že bydlíme.

Detektiv Anderson: Je vždycky těžké poznat, kdy jim předat zodpovědnost. Takže, June – šla jsi ulicí a procházela jsi kolem Figgisova parku, je to tak?

June Morrisová: Ano. Já a Helen…

Francine Morrisová: Helen a já…

June Morrisová: Helen a já jsme chtěly dokončit svou mapu Jižní Ameriky. To nám zadali za úkol na denním táboře. Různý země jsme vybarvily různými barvami, ale zapomněly jsme na Paraguay, takže jsme musely začít znovu. Tak už to chodí. Potom jsme si chtěly na Helenině iPadu hrát Angry Birds a Corgi, hop, dokud si pro mě nepřijde táta. Protože to už se mělo stmívat.

Detektiv Anderson: A to bylo v kolik, matko?

Francine Morrisová: Když Junie odcházela, běžely místní zprávy. Norm se na ně díval a já umývala nádobí. Takže mezi šestou a půl sedmou. Nejspíš ve čtvrt, protože si myslím, že zrovna dávali předpověď počasí.

Detektiv Anderson: Řekni mi, cos viděla, když jsi procházela kolem parkoviště, June.

June Morrisová: Kouče Terryho, vždyť jsem vám to říkala. Bydlí ve stejný ulici a jednou, když se nám ztratil pes, Kouč T nám ho přivedl. Někdy si hraju s Gracie Maitlandovou, ale moc ne. Ona je o rok starší a líbí se jí kluci. Byl celej od krve. Tekla mu z nosu.

Detektiv Anderson: Aha. Co dělal, když jsi ho viděla?

June Morrisová: Vyšel z lesíka. Když viděl, že se na něj dívám, zamával mi. Taky jsem mu zamávala a zeptala se: „Kouči Terry, co se vám stalo?“ a on odpověděl, že narazil na větev. „Neboj se, jen mi teče krev z nosu, to se mi stává pořád.“ A já řekla: „Já se nebojím, ale tu košili už nebudete moct nosit, protože krev se z toho nedostane, jak říká moje máma.“ Usmál se a řekl: „To nic, já mám spoustu košil.“ Jenže tu krev měl i na kalhotách. A taky na rukách.“

Francine Morrisová: Byla od něj tak blízko. Nemůžu na to přestat myslet.

June Morrisová: Proč? Protože mu tekla krev z nosu? Minulej rok se to stalo na hřišti Rolfu Jacobsovi a taky mě to nevyděsilo. Chtěla jsem mu dát kapesník, ale paní Grishová ho odvedla na ošetřovnu, než jsem to stihla.

Detektiv Anderson: Jak daleko jste od sebe byli?

June Morrisová: Jé, to nevím. On byl na parkovišti a já na chodníku. Jak je to daleko?

Detektiv Anderson: To já taky nevím, ale rozhodně si to zjistím. Je ta limonáda dobrá?

June Morrisová: To už jste se mě ptal.

Detektiv Anderson: No jo, to je pravda.

June Morrisová: Starý lidi zapomínaj, to říká můj děda.

Francine Morrisová: Junie, to je nezdvořilé.

Detektiv Anderson: Nic se neděje. Tvůj děda je asi moudrý člověk, June. Co bylo potom?

June Morrisová: Nic. Kouč Terry nasedl do svý dodávky a odjel.

Detektiv Anderson: Jakou barvu měla ta dodávka?

June Morrisová: No, asi by byla bílá, kdyby byla umytá, ale byla pěkně špinavá. A taky hodně rámusila a šel od ní modrej čoud. Fuj.

Detektiv Anderson: Měla na boku nějaký nápis? Třeba jméno firmy?

June Morrisová: Ne. Byla to prostě bílá dodávka.

Detektiv Anderson: Viděla jsi poznávací značku?

June Morrisová: Ne.

Detektiv Anderson: Kam odjela?

June Morrisová: K Barnum Street.

Detektiv Anderson: A víš jistě, že muž, který ti řekl, že mu teče krev z nosu, byl Terry Maitland?

June Morrisová: Jasně, Kouč Terry, Kouč T. Vídám ho často. Je mu něco? Udělal něco špatnýho? Máma mě nenechá číst noviny a koukat na zprávy, ale v tom parku se určitě stalo něco špatnýho. Věděla bych, kdyby tam byl někdo ze školy, protože by to hned vyžvanil. Popral se Kouč Terry s nějakým lumpem? Tak přišel k tomu krvavýmu…

Francine Morrisová: Už budeme končit, detektive? Vím, že potřebujete informace, ale nezapomínejte na to, že jsem to já, kdo ji musí večer uložit do postele.

June Morrisová: Uložím se sama!

Detektiv Anderson: Ano, za chvíli skončíme. Ale než odejdeš, June, rád bych si s tebou zahrál takovou malou hru. Hraješ ráda hry?

June Morrisová: Asi jo, když nejsou nudný.

Detektiv Anderson: Já teď položím na stůl šest fotografií šesti různých lidí… takhle… a všichni vypadají tak trochu jako Kouč Terry. Řekneš mi…

June Morrisová: Tenhle. Číslo čtyři. To je Kouč Terry.

7

Troy Ramage otevřel zadní dveře neoznačeného policejního vozu. Terry se ohlédl přes rameno a uviděl, že za nimi na okraji parkoviště zastavila Marcy s výrazem zoufalství a zmatku. Za ní šel fotograf Callu, který fotil i cestou přes trávu. Ty fotky nebudou stát za nic, pomyslel si Terry s určitým zadostiučiněním. Zavolal na Marcy: „Zavolej Howiemu Goldovi! Řekni mu, že mě zatkli! Řekni mu…“

Pak Yates položil Terrymu ruku na hlavu a natlačil ho do auta. „Posuňte se, posuňte se. A držte ruce v klíně, zatímco vám budu zapínat bezpečnostní pás.“ Terry se posunul. Položil si ruce do klína. Přes čelní sklo viděl elektronickou výsledkovou tabuli na stadionu. Fond na její zakoupení založila před dvěma lety jeho žena. Teď tam stála a on nikdy nezapomene na její výraz. Byl to pohled ženy ze země třetího světa, která se dívá, jak vypalují její vesnici. Ramage se usadil za volant, Ralph Anderson na sedadlo spolujezdce, a než stačil Ralph zavřít své dveře, neoznačený policejní vůz začal se skřípěním pneumatik couvat z místa pro invalidy. Ramage otočil volantem jen dlaní a zamířil k Tinsley Avenue. Jeli bez sirény, ale majáček uchycený na palubní desce se otáčel a blikal. Terry ucítil, že v autě voní nějaké mexické jídlo. Zvláštní, jakých věcí si všímáte, když se váš den – váš život – ocitne na okraji útesu, o němž jste ani nevěděli, že tam je. Terry se naklonil dopředu.

„Ralphe, poslouchej mě.“

Ralph hleděl přímo před sebe. Měl pevně sepjaté ruce. „Na stanici si můžeš povídat, co chceš.“

„Sakra, nech ho to říct,“ řekl Ramage. „Ušetři nám trochu času.

„Drž zobák, Troyi,“ řekl Ralph. Stále sledoval silnici před vozem.

Terry viděl, jak se mu napínají šíjové vazy.

„Ralphe, já nevím, co vás přivedlo ke mně nebo proč jste mě chtěli zatknout před půlkou města, ale jsem totálně mimo mísu.“

„To říkaj všichni,“ poznamenal Tom Yates z vedlejšího sedadla, jako by chtěl naznačit, že jen ztrácejí čas. „Nechte ty ruce v klíně, Maitlande. Ani se nezkoušejte poškrábat na nose.“

Terrymu už se začala pročišťovat hlava – ne moc, ale trochu – a dával si pozor, aby poslouchal pokyny policisty Yatese (jmenovku měl přišpendlenou na košili uniformy). Yates vypadal, jako by hledal záminku pro šťouchnutí zatčeného do žeber, pouta nepouta.

Někdo tu jedl enchiladas, tím si byl Terry jistý. Pravděpodobně od Seňora Joea. Bylo to oblíbené jídlo jeho dcer, při kterém se vždycky smály – sakra, to tedy ano –, a cestou domů vinily jedna druhou, že prdí. „Poslouchej mě, Ralphe. Prosím.“

Ralph vzdychl. „Dobře. Poslouchám.“

„To my všichni,“ řekl Ramage. „Nastražte uši, chlapci, nastražte uši.“

„Franka Petersona zabili v úterý. V úterý odpoledne. Bylo to v novinách, bylo to ve zprávách. Já jsem byl celé úterý a skoro celou středu v Cap City. Domů jsem se nevrátil dřív než ve středu v devět, v půl desáté. Oba dny místo mě trénovali Gavin Frick, Barry Houlihan a Lukesh Patel, Baibirův otec.

V autě se na chvíli rozhostilo ticho, nepřerušované ani vysílačkou, která byla vypnutá. Terry na okamžik uvěřil – ano, skutečně uvěřil –, že Ralph teď tomu velkému poldovi za volantem řekne, ať zastaví. A pak se otočí k Terrymu a uleví si: Panebože, to jsme to zvorali, co?

Jenže Ralph bez otočení pronesl jen: „Á, tady je to slavné alibi.“

„Cože? Já nechápu, co tím m…“

„Jsi chytrej chlap, Terry. Věděl jsem to od první chvíle, kdy jsem tě poznal, když jsi trénoval Dereka v Malý lize. Když ses nepřiznal hned – v což jsem doufal, ale ve skutečnosti jsem to neočekával –, byl jsem si celkem jistý, že přijdeš s nějakým alibi.“ Konečně se otočil a obličej, do kterého se Terry díval, byl obličej naprosto cizího člověka. „A stejně jistě vím, že ho vyvrátíme. Protože za tohle tě dostaneme. Zcela určitě.“

„Co jste dělal v Cap City, Kouči T?“ zeptal se Yates a najednou se zdálo, že ten člověk, který zakázal Terrymu poškrábat se na nose, projevuje až přátelský zájem. Terry už mu málem řekl, co tam dělal, ale pak si to rozmyslel. Myšlení začalo nahrazovat spontánní reakce a on si uvědomoval, že tenhle vůz slabě páchnoucí po enchiladas je nepřátelským územím. Byl čas mlčet, dokud se na stanici nedostaví Howie Gold. Oni dva to spolu vyřeší. Nemělo by to trvat dlouho.

A uvědomil si ještě něco. Byl naštvaný, možná nejvíc v životě, a když odbočili na Main Street a zamířili k policejní stanici, slíbil si, že ten chlap na předním sedadle, kterého považoval za přítele, si bude do podzimu, možná ještě dřív, hledat novou práci. Možná jako ostraha banky v Tulse nebo v Amarillu.

8

Výpověď pana Carltona Scowcrofta (12. července 9:30 h. Výslech vedl detektiv Ralph Anderson)

Scowscroft: Bude to trvat dlouho, detektive? Protože já obvykle chodím brzo spát. Pracuju na údržbě silnic, a jestli si neodpíchnu v sedm, jsem v průseru.

Detektiv Anderson: Urychlím to, jak jen to půjde, pane Scowcrofte, ale jedná se o vážnou záležitost.

Scowcroft: Já vím. A pomůžu vám, jak jen budu moct. I když vám nemám skoro co říct a chci už domů. A na týhle stanici jsem nebyl od toho mejdanu, kdy mi bylo sedmnáct. Tehdy tu byl náčelníkem Charlie Borton. Naši tátové nás dostali ven, ale já měl celý léto zaracha.

Detektiv Anderson: No, vážíme si toho, že jste přišel. Řekněte mi, kde jste byl desátého července v sedm večer.

Scowcroft: Jak už jsem říkal tý holce v recepci, když jsem přišel, byl jsem v hospodě U Shortyho a viděl jsem tu bílou dodávku a toho chlápka, co koučuje baseball na West Side. Nevzpomínám si na jeho jméno, ale jeho fotek jsou plný noviny, protože letos postavil na Městskou ligu dobrej tým. V novinách psali, že by to mohli vyhrát. Moreland, jmenuje se tak? Byl celej od krve.

Detektiv Anderson: Jak to, že jste ho náhodou viděl?

Scowcroft: No, mám po práci takovej zajetej režim, když nemám ženu, ke který bych se vracel domů a šéfovala mi, jestli víte, co myslím. V pondělí a ve středu chodím do restaurace ve Flint City. V pátek do steakhousu Bonanza. A v úterý a ve čtvrtek obvykle k Shortymu na žebírka a pivo. To úterý jsem byl u Shortyho, asi od půl sedmý. To už byl ten kluk dávno mrtvej, že jo?

Detektiv Anderson: Ale kolem půl sedmé jste byl venku, viďte? Za Shortyho hospodou.

Scowcroft: Jo, s Rileym Franklinem. Večeřeli jsme tam. Ven si lidi chodí zakouřit. Jde se tam chodbou mezi záchodama a zadníma dveřma ven. Je tam popelník a všecko. Já měl žebírka, on burger se sejrem – a objednali jsme si zákusek a šli si ven zakouřit. Pak přijela ta špinavá bílá dodávka. Měla newyorskou poznávací značku, to si pamatuju. Zaparkovala vedle malýho náklaďáčku subaru – myslím, že to bylo subaru – a vystoupil z ní ten chlápek. Moreland, nebo jak se jmenuje.

Detektiv Anderson: Co měl na sobě?

Scowcroft: No, kalhotama si nejsem jistej, to by si možná pamatoval Riley, možná to byly pláťáky, ale košili měl bílou. Pamatuju si to, protože ji měl dole zakrvácenou, docela dost. Kalhoty tolik ne, jen pár cákanců. Měl taky krev v obličeji. Pod nosem, kolem pusy a na bradě. A Riley – myslím, že už měl pár piv, když jsem přišel, ale já měl jen jedno – tak Riley povídá: „Jak vypadá ten druhej, Kouči T?“

Detektiv Anderson: Řekl: Kouči T?

Scowcroft: Jo. A kouč se zasmál a povídá: „Žádnej druhej nebyl. Něco mi vlítlo do nosu, nic víc, a vytryskla mi jako gejzír. Není tu někde blízko po ruce doktor?

Detektiv Anderson: Myslíte jako pohotovost?

Scowcroft: Tak to asi myslel, jasně, protože chtěl vědět, jestli to nebude chtít vypálit zevnitř. Říkal, že už se mu to jednou stalo. Řek jsem mu, ať jede asi míli po Burrfield a na druhejch světlech zahne doleva a uvidí ceduli. Zeptal se, jestli může nechat auto na tom malým parkovišti za hospodou, co není pro zákazníky – jak říká ta cedule vzadu na baráku –, ale pro zaměstnance. A já mu řek: „Není to moje parkoviště, ale když ho tam nenecháte moc dlouho, mělo by to bejt v pohodě.“ A on povídá – oběma nám to přišlo divný, v dnešní době – jestli by nemoh nechat klíče v držáku na kelímek, kdyby s tím někdo potřeboval popojet. A Riley povídá: „To je dobrej způsob, jak si to nechat ukrást, Kouči T.“ Ale on znovu řek, že nebude pryč dlouho, a co kdyby s tím třeba někdo potřeboval popojet. Víte, co myslím? Myslím, že si to možná chtěl nechat ukrást, možná tím poňoukal i mě a Rileyho. Myslíte, že je to možný, detektive?

Detektiv Anderson: Co se dělo potom?

Scowcroft: Vlezl si do toho zelenýho subaru a odjel. To mi taky přišlo divný.

Detektiv Anderson: Co na tom bylo divného?

Scowcroft: Ptal se, jestli tam chviličku může nechat tu dodávku – jako by si myslel, že by ji mohli odtáhnout nebo tak něco –, ale jeho auto tam celou tu dobu stálo nedotčený. To je divný, ne?

Detektiv Anderson: Pane Scowcrofte, ukážu vám teď šest fotografií šesti různých mužů a chci, abyste mi ukázal muže, kterého jste viděl za Shortyho hospodou. Jsou si dost podobní, takže si to pořádně rozmyslete. Můžete to pro mě udělat?

Scowcroft: Jistě, ale žádnej čas na rozmyšlenou nepotřebuju. Tady to je on. Moreland, nebo jak se jmenuje. Můžu už jít domů?

9

Nikdo v neoznačeném policejním voze už nic neřekl, dokud neodbočili na parkoviště u policejní stanice označené nápisem jen pro služební vozidla. Pak se Ralph otočil, aby si prohlédl muže, který kdysi trénoval jeho syna. Baseballovou čepici Draků měl trochu nakřivo, takže vypadal tak trochu jako gangster. Tričko Draků měl na jednom boku povytažené a tvář zbrocenou potem. V tu chvíli vypadal setsakra provinile. Možná kromě očí, které na něj zpříma hleděly. Jako s tichou výčitkou.

Ralph měl otázku, která nemohla počkat. „Proč on, Terry? Proč Frankie Peterson? Hrál letos v týmu Lvů Malou ligu? Měl jsi ho vyhlédnutého? Nebo to byl jen náhodný zločin?“

Terry otevřel ústa, aby to znovu popřel, ale k čemu by to bylo? Ralph ho nebude poslouchat, aspoň teď ještě ne. Stejně jako ti dva ostatní. Bude lepší počkat. Bylo to těžké, ale nakonec by jim to mohlo ušetřit čas.

„No tak,“ řekl Ralph tiše, konverzačním tónem. „Chtěl jsi mluvit, tak mluv. Řekni mi to. Pomoz mi to pochopit. Teď hned, než vystoupíme z auta.“

„Myslím, že počkám na svého právníka,“ řekl Terry.

„Pokud jste nevinný,“ řekl Yates, „žádného nepotřebujete. Rozetněte to, jestli můžete. Pak vás dokonce odvezeme domů.“

S pohledem stále upřeným do očí Ralpha Andersona promluvil Terry téměř neslyšně. „Chováš se příšerně. Ani sis neověřil, kde jsem mohl v úterý být, viď? To bych od tebe nečekal.“ Odmlčel se, jako by se zamyslel, a pak dodal: „Ty hajzle.“

Ralph neměl v úmyslu říkat Terrymu, že o tom mluvili se Samuelsem, i když ne dlouze. Tohle je malé město. Nechtěli se začít vyptávat na něco, z čeho by potom mohl Maitland těžit. „Tohle je neobvyklý případ, kde jsme si to ověřovat nemuseli.“ Ralph otevřel své dveře. „Pojď. Zapíšeme tě a sejmeme otisky a vyfotografujeme tě, než tvůj právník do…“

„Terry! Terry!“

Místo aby se řídila Ralphovou radou, jela Marcy Maitlandová od stadionu ve své toyotě za policejním vozem. Sáru a Grace odvezla sousedka Jamie Mattinglyová do svého domu. Obě dívky plakaly. Jamie také.

„Terry! Co to dělají? A co mám dělat já?“

Na okamžik se vyprostil Yatesovi, který ho držel za paži. „Zavolej Howiemu!“

Na víc neměl čas. Ramage otevřel dveře označené jen pro zaměstnance policie a Yates postrčil Terryho dovnitř. Nijak šetrně, s rukou na jeho zádech. Ralph zůstal v tu chvíli vzadu a přidržoval dveře. „Jeď domů, Marcy,“ řekl. „Než se tam dostanou novináři.“ Málem ještě dodal: Mrzí mě to, ale nakonec to neřekl. Protože ho to nemrzelo. Bude tam na ni sice čekat Betsy Rigginsová a státní policie, ale stejně to bylo to nejlepší, co mohla udělat. Vlastně to jediné. A možná jí to i dlužil. A holkám taky – byly v tom všem opravdu nevinně –, jenže…

Chováš se příšerně. To bych od tebe nečekal.

Nebyl důvod, aby se Ralph cítil provinile a vyčítal si přístup k muži, který znásilnil a zabil dítě, ale v tom okamžiku se tak prostě cítil. Pak si vzpomněl na snímky z místa činu, tak příšerné, že si málem přál, aby byl slepý. Vzpomněl si na větev trčící z chlapcova rekta. Vzpomněl si na krvavou stopu na hladkém dřevě. Hladkou proto, že ruka, která tam ten otisk zanechala, tlačila na tu větev tak silně, že sloupala kůru.

Bill Samuels zdůraznil dvě věci. Ralph s ním souhlasil, stejně jako soudce Carter, od něhož si Samuels vyžádal zatykač. V první řadě to bylo nad slunce jasné. Nemělo smysl čekat, když měli všechno, co potřebovali. A potom, kdyby poskytli Terrymu čas, mohl utéct a museli by ho hledat, než si najde jiného Franka Petersona, kterého by znásilnil a zavraždil.

10

Výpověď pana Rileyho Franklina (13. července 7:45 h. Výslech vedl detektiv Ralph Anderson)

Detektiv Anderson: Ukážu vám šest fotografií šesti různých mužů, pane Frankline, a chci, abyste mi označil člověka, kterého jste viděl za Shortyho hospodou večer desátého července. Dejte si na čas.

Franklin: To nemusím. Je to tenhle. Číslo dvě. Je to Kouč T. Nemůžu tomu uvěřit. Trénoval mýho syna v Malý lize.

Detektiv Anderson: Náhodou trénoval i toho mého. Děkuju vám, pane Frankline.

Franklin: Jehla je pro něj moc milosrdná. Měli by ho oběsit na krátký oprátce.

11

Marcy zastavila na parkovišti Burger Kingu na Tinsley Avenue a vytáhla z kabelky mobilní telefon. Chvěly se jí ruce a upustila ho na podlahu. Sehnula se pro něj, praštila se do hlavy o volant a znovu se rozplakala. Našla si v kontaktech číslo Howieho Golda – ne proto, že by Maitlandovi měli důvod ukládat si právníka do rychlé volby, ale proto, že Howie s Terrym koučoval kluky v posledních dvou sezonách na podzimních hrách Popa Warnera. Vzal to po druhém zazvonění.

„Howie? Tady je Marcy Maitlandová. Terryho žena?“ Jako by každý měsíc společně nevečeřeli asi od roku 2016.

„Marcy? Ty pláčeš? Co je?“

Bylo to tak neskutečné, že to hned nedokázala vyslovit.

„Marcy? Jsi tam ještě? Měla jsi nehodu, nebo něco podobného?“

„Jsem tu. Nejde o mě. Jde o Terryho. Oni ho zatkli. Zatkl ho Ralph Anderson. Pro vraždu toho chlapce. Tak to říkali. Pro vraždu Petersonova chlapce.“

„Cože? Děláš si ze mě srandu?“

„Vždyť on ani nebyl ve městě!“ zaječela Marcy. Slyšela samu sebe a připadala si jako puberťačka v záchvatu vzteku, ale nedokázala to zastavit. „Zatkli ho a říkali, že na mě doma čeká policie!“

„Kde jsou Sára a Grace?“

„Poslala jsem je s Jamie Mattinglyovou, která bydlí ve vedlejší v ulici. Prozatím jsou v pohodě.“ I když v jaké pohodě mohly být, když viděly, jak zatýkají jejich otce a odvádějí ho v poutech?

Promnula si čelo a napadlo ji, jestli na něm volant nezanechal otisk, ale zároveň si pomyslela, proč by ji to mělo zajímat. Protože na ni už mohou čekat novináři? Protože jestli tam ten otisk má, mohou ho uvidět a myslet si, že ji Terry zbil?

„Howie, pomůžeš mi? Pomůžeš nám?“

„Samozřejmě. Odvezli Terryho na stanici?“

„Ano! V poutech!“

„Dobře. Hned tam jedu. Vrať se domů, Marcy. Uvidíš, co po tobě policie bude chtít. Pokud mají povolení k prohlídce – proto tam asi musí být, nenapadá mě nic jiného –, přečti si ho, abys viděla, po čem jdou, pusť je dál, ale nic neříkej. Rozumíš? Nic jim neříkej.“

„Já… jo.“

„Toho Petersonova kluka zabili v úterý, myslím. Počkej…“ Pak se ozval hovor v pozadí. Nejdřív něco říkal Howie, potom nějaká žena, zřejmě Howieho manželka Elaine. Vzápětí se Howie vrátil k telefonu. „Ano, bylo to v úterý. Kde byl Terry v úterý?“

„V Cap City. Jel tam…“

„To je teď jedno. Policie se tě na to může ptát. Může se tě ptát na všechno možné. Řekni jim, že na radu právníka budeš mlčet. Rozumíš?“

„A-ano.“

„Nenech se k ničemu přemluvit, donutit ani se nenech vyprovokovat. V tom všem jsou dobří.“

„Dobře. Dobře, nenechám.“

„Kde jsi teď?“

Věděla to, viděla ceduli, ale musela se znovu ujistit. „U Burger Kingu. U toho na Tinsley. Zastavila jsem tu, abych ti zavolala.“

„Můžeš řídit?“

Už mu málem řekla, že si narazila hlavu, ale spolkla to. „Ano.“

„Zhluboka se nadechni. Třikrát. Pak jeď domů. Celou cestu dodržuj povolenou rychlost, blikej při každém odbočení. Má Terry počítač?“

„Jistě. Jistě. Ve své pracovně. Má i iPad, ale ten tolik nepoužívá. A oba máme laptopy. Holky mají vlastní mini iPady. A samozřejmě mobily, všichni máme mobily. Grace ho dostala před čtvrt rokem k narozeninám.“

„Dají ti seznam věcí, které si chtějí odvézt.“

„To oni vážně můžou?“

Už se trochu uklidnila, ale jen trochu. „Prostě si odvézt naše věci? To je jako někde v Rusku nebo v Severní Koreji!“

„Můžou si odvézt všechno, k čemu je opravňuje povolení, ale chci, aby sis udělala vlastní seznam. Mají holky telefony u sebe?“

„Děláš si legraci? Mají je prakticky přirostlé k rukám.“

„Dobře. Policajti si asi budou chtít vzít ty vaše. To odmítni.“

„A co když si je stejně vezmou?“ A záleželo na tom? Opravdu?

„Nevezmou. Nemůžou, pokud vás z ničeho neobviní. Hned jsem u tebe. Tohle vyřešíme, slibuju.“

„Děkuju ti, Howie.“ Znovu se rozplakala. „Moc, moc ti děkuju.“

„No jo. A nezapomeň dodržovat rychlost a vyhazovat blinkry. Rozumíš?“

„Ano.“

„Tak já teď jedu na stanici.“ A zavěsil.

Marcy zařadila, ale hned zase vyřadila. Zhluboka se nadechla. Pak znovu. A potřetí. Tohle je zlý sen, ale aspoň bude krátký. Byl přece v Cap City. Zjistí to a pak ho pustí.

„A pak,“ řekla svému autu (tak prázdnému bez holek hihňajících se a hašteřících se na zadním sedadle), „je zažalujeme, až zčernají.“

Napřímila se a znovu se soustředila. Jela domů na Barnum Court, dodržovala povolenou rychlost a zastavovala na každé stopce.

12

Výpověď pana Gregoryho Czernyho (13. července 8:15 h. Výslech vedl policista Ronald Wilberforce)

Policista Wilberforce: Díky, že jste přišel, pane Czerny -

Czerny: Vyslovuje se to Zarny. C-Z-E-R-N-Y. To C se nevyslovuje.

Policista Wilberforce: Aha, díky, budu si to pamatovat. Bude s vámi chtít mluvit i detektiv Ralph Anderson, ale ten je teď u jiného výslechu a požádal mě, abych se vás zeptal na základní údaje, dokud je máte čerstvě v paměti.

Czerny: Odtáhnete to auto? To subaru? Měli byste ho dát do soudní úschovy, aby nikdo nemohl zničit stopy. Je tam spousta stop, to vám můžu říct.

Policista Wilberforce: O to už je postaráno, jak se říká, pane. Takže vy jste byl dneska dopoledne na rybách?

Czerny: No, měl jsem to v plánu, ale nakonec jsem ani nesmočil vlasec. Vyjel jsem hned po rozednění, k tomu Železnýmu mostu, jak se mu říká. Víte, tam u sjezdu z Old Forge Road.

Policista Wilberforce: Ano, pane.

Czerny: Berou tam sumci. Dost lidí je nerado loví, protože jsou šeredný – a to nemluvím o tom, že vás občas kousnou, když jim vyndáváte háček, ale moje žena je smaží jen osolený a s citronovou šťávou a jsou výborný. To je tím citronem, víte? A musíte mít železnou pánev, tak to dělala moje máma.

Policista Wilberforce: Takže jste zaparkoval před mostem…

Czerny: Jo, ale mimo silnici. Je tam starý přístavní molo. Před pár lety ten pozemek někdo koupil a ohradil ho drátěným plotem s nápisama ZÁKAZ VSTUPU. Ale zatím tam nic nepostavil. Těch pár akrů zarůstá plevelem a molo je napůl pod vodou. Vždycky parkuju na tý odbočce, která vede až k tomu drátěnýmu plotu. Tam jsem zajel taky dneska ráno, a co vidím? Ten plot je poraženej a u toho poloutopenýho mola stojí malý zelený auto tak blízko vodě, že má přední gumy v bahně. A tak jsem k němu zašel a myslel jsem si, že v něm bude nějakej ožrala, kterej tam přijel ze striptýzovýho baru, když sjel z hlavní silnice. Napadlo mě, že by mohl bejt pořád uvnitř, úplně nadranc.

Policista Wilberforce: Když říkáte striptýzový bar, myslíte tím ten pánský klub za městem?

Czerny: Jo. Přesně. Choděj tam chlapi, ožerou se, strkaj holkám za kalhotky dolarovky a pětidolarkovky, dokud nějaký maj, a pak odjedou nalitý domů. Já osobně nechápu, co je tam tak táhne.

Policista Wilberforce: Hm. Takže jste sešel k vodě a podíval se do toho vozu.

Czerny: Bylo to malý zelený subaru. Nikdo v něm nebyl, ale na sedadle spolujezdce ležely zakrvácený hadry a já si hned vzpomněl na toho malýho kluka, jak ho zavraždili, protože ve zprávách říkali, že policie hledá v souvislosti s tím zločinem malý zelený subaru.

Policista Wilberforce: Všiml jste si ještě něčeho?

Czerny: Tenisek. Pod sedadlem spolujezdce. Byly taky zakrvácený.

Policista Wilberforce: Dotkl jste se něčeho? Nezkusil jste třeba otevřít dveře?

Czerny: To teda ne, sakra. Se ženou si nenecháme ujít žádnej krimiseriál.

Policista Wilberforce: A co jste udělal?

Czerny: Zavolal jsem 911.

13

Terry Maitland čekal ve výslechové místnosti. Pouta mu sňali, aby nevyvolali hněv právníka, až se sem dostaví – což bude brzy. Ralph Anderson stál v pohovu, s rukama za zády, a přes jednosměrné sklo pozoroval bývalého trenéra svého syna. Yatese s Ramagem poslal pryč. Mluvil s Betsy Rigginsovou, která mu řekla, že paní Maitlandová ještě nepřijela domů. Teď po zatčení trochu vychladl a znovu pocítil znepokojení nad tím, jak celá tahle záležitost rychle postupuje. Nebylo překvapivé, že se Terry oháněl alibi, které se jistě ukáže jako chabé, ale…

„Ralphe.“ Spěchal k němu Bill Samuels a cestou si upravoval uzel na kravatě. Měl vlasy černé jako krém na boty Kiwi a vzadu mu z nich trčel vzdorovitý pramen, díky němuž vypadal mladší. Ralph věděl, že Samuels žaloval asi tucet velkých případů vražd, všechny úspěšně, a dva jeho usvědčení vrahové (říkal jim „moji hoši“) seděli v současné době v uličce smrti v McAlesteru. To bylo všechno v pořádku, nebylo nic špatného na tom, mít ve svém týmu zázračné dítě, ale dnes večer vypadal okresní státní zástupce z Flint City jako Alfalfa z Malých uličníků.

„Ahoj, Bille.“

„Tady je,“ řekl Samuels a podíval se dovnitř na Terryho. „Ale v tom dresu a čepici se mi moc nelíbí. Budu šťastný, až bude v hnědé vězeňské uniformě. A ještě šťastnější, až bude v cele dvacet stop od nástěnky s denním režimem.“

Ralph nic neříkal. Myslel na Marcy, jak stojí na kraji policejního parkoviště jako ztracené dítě, proplétá si prsty a zírá na Ralpha jako na naprosto cizího člověka. Nebo jako na strašáka. Až na to, že strašákem byl její vlastní manžel.

Samuels se ho zeptal, jako by mu četl myšlenky: „Nevypadá jako zrůda, že?“

„Jako zrůdy vypadají jen zřídka.“

Samuels sáhl do kapsy saka a vytáhl několik složených listů papíru. Na jednom byly otisky prstů Terryho Maitlanda z jeho složky na střední škole. Brali je všem učitelům, než na škole začali učit. Zbylé dva papíry měly hlavičku kriminalistického ústavu. Samuels je zdvihl a zatřepal jimi. „Poslední a nejlepší.“

„Z toho subaru?“

„Ano. Sejmuli tam přes sedmdesát otisků, z toho je padesát sedm Maitlandových. Podle technika, který je zkoumal, jsou ty ostatní mnohem menší. Patří nejspíš té ženě z Cap City, která před dvěma týdny nahlásila krádež auta. Barbara Nearingová se jmenuje. Ty její otisky jsou mnohem starší, což ji zprošťuje jakéhokoli obvinění z účasti na Petersonově vraždě.“

„Dobře, ale stejně potřebujeme DNA. Odmítl stěry.“ Na rozdíl od snímání otisků prstů byly stěry z vnitřní strany tváře v tomto státě považovány za invazivní.

„Víš zatraceně dobře, že je nepotřebujeme. Rigginsové a státním policistům stačí jeho holicí strojek, zubní kartáček a vlasy, které najdou na polštáři.“

„Nestačí, pokud to neporovnáme se vzorky, které odebereme tady.“

Samuels naklonil hlavu ke straně a podíval se na něj. Teď nevypadal jako Alfalfa z Malých uličníků, ale jako mimořádně inteligentní hlodavec. Nebo možná jako vrána, která se dívá na něco lesklého. „Máš snad jiný názor? Řekni, že nemáš. Zvlášť když jsi byl ráno stejně nedočkavý jako já.“

To jsem myslel na Dereka, pomyslel si Ralph. Bylo to předtím, než se mi Terry podíval do očí a nazval mě parchantem, což by se mě nemělo dotknout, ale dotklo.

„Nemám jiný názor. Jen jsem nervózní, že to postupuje tak rychle. Jsem zvyklý vyšetřovat případ. Neměl jsem dokonce ani příkaz k zatčení.“

„Kdybys viděl kluka, jak prodává crack z batůžku na City Square, potřeboval bys příkaz k zatčení?“

„Jistěže ne, ale tohle je něco jiného.“

„O moc ne, ani ne, ale já příkaz náhodou mám a vydal ho soudce Carter, ještě než jsi provedl zatčení. Měl bys ho mít ve faxu. Takže půjdeme dovnitř a probereme to?“ Samuelsovi zářily oči.

„Myslím, že se s námi nebude bavit.“

„Ne, asi ne.“

Samuels se usmál a Ralph v něm uviděl muže, který poslal dva vrahy do uličky smrti. A který, o tom Ralph téměř nepochyboval, tam pošle i někdejšího trenéra Dereka Andersona. Prostě si ho zařadí ke „svým hochům“.

„Ale můžeme s ním přece mluvit, ne? Můžeme mu ukázat, že kruh se stahuje, až ho nakonec uškrtí.“

14

Výpověď paní Willow Rainwaterové (13. července 11:40 h. Výslech vedl detektiv Ralph Anderson)

Rainwaterová: Jak vidíte, detektive, nejsem zrovna jako vrbovej proutek, jak by napovídalo mý křestní jméno.

Detektiv Anderson: O vaši fyzickou stavbu tady nejde, paní Rainwaterová. Jsme tu, abychom probrali…

Rainwaterová: Ale ano, jde o mý proporce, jenom o tom nevíte. Před tím hanbatým klubem stojí každej večer kolem sedmý tak deset dvanáct taxíků, ale taxikářka jsem tam jediná. Proč? Protože žádnej zákazník se nesnaží po mně vyjet, ať je vožralej sebevíc. Na střední škole jsem mohla hrát levýho záložníka, kdyby brali do fotbalovýho týmu holky. A půlka chlapů v taxíku si ani nevšimne, že jsem ženská, a hodně jich to neví ani po vystoupení. Takže v tomhle to mám dobrý. Jen jsem si myslela, že byste mohl chtít vědět, proč jsem tam byla.

Detektiv Anderson: Dobře, díky.

Rainwaterová: Jenže to nebylo v jedenáct, ale v půl devátý.

Detektiv Anderson: V úterý večer desátého července.

Rainwaterová: Jo. Víkendový večery jsou slabší, protože vylítly ceny benzinu. Spousta taxikářů se jenom motá kolem základny, kecá blbosti, hraje poker a vypráví si sprostý historky, ale nic z toho mě nebaví, takže radši jedu k hotelu Flint nebo k Holliday Inn nebo k Doubletree. Nebo před striptýzovej klub. Je tam stanoviště taxíků, odkud se nechávají odvážet ožralové, který už nemaj na to, aby odjeli sami domů, a když přijedu brzo, stojím obvykle první v řadě. Přinejhorším druhá nebo třetí. Čtu si tam na čtečce a čekám na rito. Po setmění už to moc nejde, ale na čtečce je to dobrý. To je kurevsky dobrej vynález, jestli mi prominete ten výraz.

Detektiv Anderson: Kdybyste mi mohla říct…

Rainwaterová: Já vám to řeknu, ale mám vlastní způsob vyprávění, už od dětství, tak mi do toho neskákejte. Já vím, co chcete, a dostanu se k tomu. Tady i u soudu. A pak, až pošlou to zasranýho vrahouna dětí do pekla, oblíknu si svý jelenicový hadry a péřovou čelenku a budu tancovat, dokud nepadnu. Rozumíme si?

Detektiv Anderson: Jistě.

Rainwaterová: Ten večer bylo ještě brzo a byla jsem tam jedinej taxík. Neviděla jsem ho vcházet. Mám na to teorii a vsadím se s váma o pět dolarů, že pravdivou. Myslím, že tam nešel za těma kundičkama, ale šel si tam zavolat taxíka. Asi tam dorazil, ještě než jsem přijela – možná těsně předtím –, a šel si tam zavolat taxíka.

Detektiv Anderson: Tu sázku byste vyhrála, paní Rainwaterová. Váš dispečer…

Rainwaterová: To úterý večer byl na dispečinku Clint Ellenquist.

Detektiv Anderson: Přesně tak. A pan Ellenquist řekl tomu volajícímu, ať se podívá na stanoviště taxíků a že nějaký určitě brzy přijede, pokud už tam nestojí. Ten hovor proběhl v osm čtyřicet.

Rainwaterová: To je možný. Takže vylez ven a sedl si ke mně…

Detektiv Anderson: Můžete mi říct, co měl na sobě?

Rainwaterová: Modrý džíny a hezkou košili. Ty džíny byly ošoupaný, ale čistý. Ve světle těch sodíkovejch lamp těžko říct, ale myslím, že ta košile byla žlutá. Jo, a jeho pásek měl nápadnou přezku ve tvaru koňský hlavy. Jako nějakej jezdec rodea. Dokud se nesehnul, myslela jsem si, že je to nějakej dělník z ropnejch vrtů, kterej si udržel práci, když ropa tak podražila, nebo nějakej stavební dělník. A pak jsem viděla, že je to Terry Maitland.

Detektiv Anderson: Tím jste si jistá.

Rainwaterová: Naprosto. Ty světla na tom parkovišti svítěj jako blázen. Nechávaj je tak svítit, aby odradily gaunery, rváče a drogový dealery. Protože jejich klientelu tvořej džentlmeni, víte? A taky trénuju Prérijní ligu v basketu v Ymce. Hrajou v ní smíšený týmy, ale stejně jsou to většinou kluci. Maitland tam chodíval – ne každou sobotu, ale dost často – a sedával na tribuně s rodičema a díval se, jak děti hrajou. Říkal mi, že hledá talenty pro Městskou baseballovou ligu, říkal, že podle doskoků pozná kluka s přirozeným talentem, a já mu to jako kráva věřila. Nejspíš si vyhlížel toho, kterýmu by ho rád strčil do prdele. Koukal na ně jako chlap na ženský v baru. Zasranej zvrhlej úchylnej hajzl. Hledal talenty, leda velký hovno!

Detektiv Anderson: Říkala jste, že jste ho poznala, když přišel k vašemu taxíku?

Rainwaterová: No jasně. Někdo je možná rozvážnější, ale já to nejsem. Povídám: „Ahoj, Terry, ví tvá žena, že tu dneska seš?“ A on povídá: „Měl jsem tam nějakou práci.“ A já na to: „A ta zahrnuje erotický tanečky?“ A on říká: „Měla byste zavolat svýmu dispečerovi, že mě vezete.“ A já povídám: „To udělám. Jedeš domů, Kouči T?“ A on: „Vůbec ne, madam. Odvezte mě do Dubrow. Na nádraží.“ A já říkám: „To tě bude stát čtyřicet dolarů.“ A on: „Dovezte mě tam včas, abych chytil vlak do Dallasu, a dostanete dvacet navíc.“ A já říkám: „Tak si nastup, Kouči T, a jedem.“

Detektiv Anderson: A tak jste ho odvezla na stanici Amtraku v Dubrow?

Rainwaterová: To si pište. Do příjezdu nočního vlaku do stanice Dallasu a Fort Worthu mu zbejvala eště spousta času.

Detektiv Anderson: Bavila jste se s ním po cestě? Ptám se, protože mi připadáte jako konverzační typ.

Rainwaterová: To taky jsem. Já nezavřu hubu, to vám řekne každej. Nejdřív jsem se ho zeptala na turnaj Městský ligy, jestli porazej Medvědy, a on říkal: „Čekám dobrej výsledek.“ Jako bych dostala odpověď od křišťálový koule. Vsadím se, že myslel na to, co udělal, a snažil se odvíst řeč. A já se vás ptám, detektive, proč nepřejel celej Texas a nezdrhl do starýho dobrýho Mechika?

Detektiv Anderson: Co ještě říkal?

Rainwaterová: Už moc ne. Říkal, že se pokusí si zdřímnout. Zavřel oči, ale já myslím, že to jen hrál. Možná na mě potajmu koukal a přemejšlel, co by na mě zkusil. Kéž by bejval zkusil. Kdybych byla věděla, co vím teď, vytáhla bych ho z auta a vyrvala mu pajšl. Nekecám.

Detektiv Anderson: A když jste dojeli na to nádraží?

Rainwaterová: Zastavila jsem a on mi hodil na přední sedadlo tři dvacky. Začala jsem mu říkat, ať zavolá svý ženě, ale už byl pryč. Zašel si taky na záchod, aby se převlík? Protože byl zakrvácenej?

Detektiv Anderson: Položím teď před vás fotografie šesti různých mužů, paní Rainwaterová. Jsou si podobní, tak si to dobře roz-

Rainwaterová: Nedělejte si starosti. Tady to je on. To je Maitland. Jděte po něm a já doufám, že se bude vzpírat zatčení. Ušetřete daňovejm poplatníkům nějaký drobný.

15

Když byla Marcy Maitlandová na nižší střední škole (tak se tomu v té době ještě říkalo), občas měla zlý sen, že přišla domů nahá a všichni se jí smáli.

Ta blbá Marcy Gibsonová se ráno zapomněla obléct! Podívejte se, můžete vidět všechno! Když se dostala na střední školu, ten úzkostný sen nahradil jiný, trochu kultivovanější, v němž přišla do školy sice oblečená, ale náhle si uvědomila, že ji čeká nejtěžší test v životě, a ona se na něj zapomněla připravit.

Když sjela z Barnum Street na Barnum Court, hrůza a bezmocnost vyplývající z těch snů se jí vrátily, a tentokrát se nedostavila žádná příjemná úleva, a přesto si pro sebe zamumlala bohudík, když se probrala. Na její příjezdové cestě stálo policejní auto, které mohlo být dvojčetem toho, jež vezlo Terryho na policejní stanici. Za ním byla zaparkována dodávka bez oken s modrým nápisem mobilní jednotka státní policie vyvedeným velkými písmeny. Kolonu ukončovaly dva černé vozy ohijské dálniční hlídky, jejichž majáčky blikaly do snášejícího se soumraku. Na chodníku stáli čtyři obrovští policisté, kteří ve svých vysokých kloboucích vypadali přes dva metry vysocí, rozkročení (jako by měli moc velké koule, než aby udrželi nohy u sebe, pomyslela si). To všechno bylo samo o sobě dost zlé, i když ne to nejhorší. Nejhorší na tom byli její sousedé, kteří je pozorovali ze svých trávníků. Věděli, proč se policejní přítomnost náhle zhmotnila před úhledným jednopatrovým Maitlandovým domem? Odhadovala, že to už většinou vědí – prokletí mobilních telefonů – a ostatním to řeknou. Jeden policista vstoupil do vozovky a zdvihl ruku. Marcy zastavila a spustila okénko.

„Jste Marcia Maitlandová, madam?“

„Ano. Kvůli těm autům na své příjezdové cestě nemůžu zajet do garáže.“

„Zajeďte tady k obrubníku,“ pokynul jí a ukázal za hlídkové vozy.

Marcy pocítila naléhavou potřebu vyklonit se z otevřeného okénka a zakřičet mu do obličeje: To je MOJE příjezdová cesta! MOJE garáž! Odjeďte někam pryč!

Místo toho zajela k obrubníku a vystoupila. Strašně se jí chtělo čurat. Možná už od okamžiku, kdy nasadili Terrymu pouta, ale uvědomila si to až teď. Jeden z dalších policistů mluvil do telefonu na rameni a zpoza rohu se blížilo s vysílačkou v ruce vyvrcholení tohoto příšerného večera – žena ve vysokém stupni těhotenství v květovaných šatech bez rukávů. Zvláštní kolébavou kachní chůzí, jíž se zřejmě vyznačují všechny ženy v posledním trimestru, přešla Maitlandův trávník a bez úsměvu přistoupila k Marcy. Na krku jí visela laminovaná jmenovka. Pod jedním obrovským ňadrem měla přišpendlený odznak policie Flint City.

„Paní Maitlandová? Jsem detektiv Betsy Rigginsová.“

Natáhla ruku. Marcy jí ruku nepodala. A přestože už to věděla od Howieho, zeptala se: „Co chcete?“

Rigginsová se podívala přes Marcyino rameno. Stál tam jeden z policistů, zřejmě šéf celé čtveřice, protože měl na rukávu košile prýmky. Natáhl k ní ruku s listem papíru. „Paní Maitlandová, jsem poručík Yunel Sablo. Máme povolení k prohlídce domu a okolí a odnesení všech věcí vašeho manžela Terence Johna Maitlanda.“

Vytrhla mu papír. Měl výraznou hlavičku povolení k prohlídce. Následovaly právní bláboly a pod tím vším byl podpis, který nejdřív chybně přečetla jako soudce Crater. Nezmizel on před nějakou dobou? napadlo ji, ale pak si mrknutím víček setřela z očí vodu – možná pot, možná slzy – a uviděla, že to jméno je Carter, ne Crater. Povolení mělo dnešní datum a bylo zjevně podepsané před méně než šesti hodinami.

Otočila papír a zamračila se. „Tady není žádný soupis těch věcí. Znamená to, že si můžete vzít i jeho spodní prádlo, když budete chtít?“

Betsy Rigginsová, která věděla, že si odnesou veškeré spodní prádlo, které najdou v prádelním koši Maitlandových, řekla: „To záleží jen na nás, paní Maitlandová.“

„Na vás? Na vás? Kde to jsme, v nacistickém Německu?“

„Tohle je ten nejodpornější zločin, který se v tomhle státě vyskytl za dvacet let, kdy sloužím u policie, a my si vezmeme, co budeme potřebovat. Prokázali jsme vám tu laskavost, že jsme počkali, až přijedete domů…“

„Kašlu vám na vaše laskavosti. Kdybych přijela později, tak byste udělali co? Vyrazili byste dveře?“

Rigginsová zjevně nebyla ve své kůži – ne kvůli té otázce, pomyslela si Marcy, ale kvůli té přítěži, kterou s sebou toho horkého červencového večera vláčela. Měla by sedět doma se zapnutou klimatizací a nohama na stole. Marcy to bylo jedno. Třeštila jí hlava, vzdouval se jí močový měchýř a oči jí zaplavovaly slzy.

„To by byla krajní možnost,“ řekl policista s prýmky na rukávu, „ale stále ještě v právním rámci definovaném v povolení, které jsem vám právě ukázal.“

„Pusťte nás dál, paní Maitlandová,“ řekla Rigginsová. „Čím dřív začneme, tím dřív nás budete mít z krku.“

„Hele, poručíku,“ řekl jeden z dalších policistů, „už se slétají supi.“

Marcy se otočila. Zpoza rohu přijížděl televizní vůz se satelitní anténou stále ještě složenou na střeše. Za ním jelo SUV s logem televizní stanice KYO, vyvedeným na kapotě velkými bílými písmeny. V závěsu za ním přijížděl vůz jiné televizní stanice.

„Pojďte s námi dovnitř,“ řekla Rigginsová téměř prosebně. „Přece nechcete stát na chodníku, až sem přijedou.“

Marcy to vzdala a pomyslela si, že to může být první z mnoha ústupků. Na úkor vlastního soukromí. Vlastní důstojnosti. Pocitu bezpečí jejích dětí. A jejího manžela? Bude přinucena vydat jim Terryho na milost? Určitě ne. To, z čeho ho obviňují, je šílené. To by ho zrovna tak mohli obvinit z únosu Lindberghova dítěte.

„Dobře. Ale mluvit s vámi nebudu, takže to ani nezkoušejte. A nemusím vám dát svůj mobil. Řekl mi to můj právník.“

„To je v pořádku.“ Rigginsová ji vzala za paži, i když – za daných okolností – ji měla vzít za paži spíš Marcy, aby neupadla na své obrovské břicho.

Chevrolet Tahoe televizní stanice KYO – „Kajou“, jak se sami vyslovovali – zastavil uprostřed ulice a vystoupila z něj jedna jejich reportérka, hezká blondýnka, a to tak svižně, že se jí sukně málem vykasala k pasu. Policistům to neuniklo.

„Paní Maitlandová! Paní Maitlandová, jen několik otázek!“

Marcy si nemohla vzpomenout, jestli si vzala kabelku, když vystupovala z auta, ale měla ji přes rameno a bez obtíží našla v postranní kapse klíč od domu. Potíž nastala, až když ho chtěla zasunout do zámku. Příliš se jí třásla ruka. Rigginsová jí klíč nevzala, ale obemkla svou rukou Marcyinu, aby ji zpevnila, a klíč konečně zapadl do zámku.

Zezadu se ozvalo: „Je pravda, že váš manžel byl zatčen za vraždu Franka Petersona, paní Maitlandová?“

„Stůjte,“ řekl jeden policista. „Ani krok z chodníku.“

„Paní Maitlandová!“

Pak se ocitli uvnitř. To bylo dobré, dokonce i s těhotnou policistkou vedle ní, ale dům vypadal jinak a Marcy věděla, že už nikdy nebude vypadat úplně stejně jako dřív. Vzpomněla si na ženu, kterou tu nechala s dcerami, na to, jak se všechny vzrušeně smály, a bylo to, jako když si člověk vzpomene na ženu, kterou miloval, ale která zemřela.

Podlomily se jí nohy a ona klesla na lavičku v předsíni, kde si její dcery v zimě obouvaly vysoké boty. A kde občas sedával i Terry (jako dneska v podvečer), když naposled před zápasem promýšlel pořadí hráčů na pálce, než odjel na hřiště. Betsy Rigginsová se s úlevným heknutím posadila vedle ní, až její masitý pravý bok narazil do Marcyina levého, méně vypolstrovaného. Bez jediného pohledu je minul policista s prýmky na rukávu, Sablo, a dva další. Cestou si navlékali modré gumové rukavice. Na botách už měli podobné modré návleky. Marcy si pomyslela, že ten čtvrtý kontroluje přihlížející. Před jejich domy na Barnum Court.

„Musím čurat,“ řekla Rigginsové.

„Já taky,“ řekla Rigginsová. „Poručíku Sablo! Na slovíčko.“ Policista s prýmky na rukávu se vrátil k lavičce. Jeho dva kolegové pokračovali do kuchyně, kde byla nejhrůznějším objevem polovina ďábelského dortu v ledničce.

Rigginsová se zeptala Marcy: „Máte tu dole koupelnu se záchodem?“

„Ano, za spižírnou. Terry ji loni přistavěl.“

„Hm. Poručíku, dámy si musí odskočit, takže začněte a co nejvíc to urychlete.“ A k Marcy: „Má váš manžel nějakou pracovnu?“

„Ne jako takovou. Má psací stůl vzadu v jídelně.“

„Díky. Takže pokračujte tam, poručíku.“ A znovu se obrátila k Marcy. „Vadila by vám ještě otázečka?“

„Ano.“

Rigginsová tomu nevěnovala pozornost. „Nevšimla jste si v posledních týdnech na manželově chování něčeho zvláštního?“

Marcy se nevesele usmála. „Myslíte, jestli se nepřipravoval na spáchání vraždy? Jako že přecházel sem a tam, mnul si ruce, možná slintal a mumlal si pro sebe? Neleze vám to těhotenství na mozek, detektive?“

„Beru to jako zápornou odpověď.“

„Správně. A teď už mi, prosím, dejte pokoj!“

Rigginsová se opřela a složila si ruce na břiše. Zanechala Marcy jejímu měchýři a vzpomínce na něco, co řekl Gavin Frick minulý týden po tréninku: Na co to ten Terry poslední týden myslí? Polovinu času je nějak mimo. Jako by na něj šla horečka nebo tak něco.

„Paní Maitlandová?“

„Co je?“

„Tváříte se, jako by vás tam něco napadlo.“

„Vlastně ano. Napadlo mě, že sedět vedle vás na téhle lavičce je dost nepohodlné. Je to jako sedět vedle trouby, která umí dýchat.“

Betsyiny už tak zarudlé tváře ještě zčervenaly. Na jednu stranu se Marcy lekla toho, co právě řekla – krutosti těch slov. Na druhou stranu ji těšilo, že zřejmě ťala do živého. Žádnou další otázku už jí Rigginsová nepoložila.

Po zdánlivě nekonečné době se Sablo vrátil s průhledným plastovým sáčkem obsahujícím pilulky z lékárničky v přízemní koupelně (samé volně prodejné léky, těch pár na předpis bylo v lékárničkách dvou koupelen nahoře) a Terryho tubu s mastí na hemoroidy. „Všechno čisté,“ řekl.

„Jděte první,“ řekla Rigginsová.

Za jiných okolností by Marcy těhotné ženě dala přednost a zadržela by moč ještě déle, ale tentokrát ne. Vešla do koupelny, zavřela za sebou dveře a uviděla, že víko splachovací nádržky je nakřivo. I tam tedy něco hledali – patrně drogy. Čurala se skloněnou hlavou a obličejem zabořeným v dlaních, aby se nemusela dívat na žádný další nepořádek. Přiveze sem ještě dnes v noci Sáru a Grace? Bude je doprovázet v záři televizních reflektorů, které už tu tou dobou budou nepochybně instalovány? A když ne sem, tak kam? Do hotelu? Nevypátrali by je (ti supi, jak řekl ten policista) i tam? No samozřejmě.

Marcy si pomyslela: Ještě před hodinou bylo v mém životě nejdůležitější, aby Zlatí draci vyhráli a postoupili do finálových bojů.

Betsy Rigginsová se vrátila. „Á, je to mnohem lepší,“ řekla a usadila se k jídelnímu stolu. „A ještě celých patnáct minut bude.“

Marcy otevřela ústa a málem jí vyklouzlo: Doufám, že ti to dítě umře.