Stephen King

KDYŽ TEČE KREV

Copyright © 2020 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2021

Original English title: IF IT BLEEDS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-346-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-347-8 (mobi)

Se vzpomínkou na Russe Dorra

Chybíš mi, šéfe.

Telefon pana Harrigana

Moje rodné městečko byla spíš osada se zhruba šesti stovkami obyvatel (a je to tak dodnes, i když tam už nebydlím), ale měli jsme internet jako ve velkých městech, takže jsme s otcem dostávali stále méně osobních dopisů. Pan Nedeau nám obvykle nosil jenom týdeník Time, letáky adresované Občanovi nebo Našim přátelským sousedům a pak měsíční účty. Ale počínaje rokem 2004, kdy jsem dovršil devět let a začal pracovat pro pana Harrigana, co bydlel kousek od nás na kopci, jsem mohl každý rok počítat s nejméně čtyřmi obálkami, s ručně psanou adresou a určenými přímo mně. V únoru v ní bylo přání k Valentýnu, v září přání k narozeninám, v listopadu přání ke Dni díkůvzdání a pak vánoční přání, které dorazilo těsně před svátky nebo hned po nich. Ke každému přání byl přiložený stírací los za dolar z Mainské státní loterie a text zněl vždycky stejně: Vše nejlepší přeje pan Harrigan. Prosté a zdvořilé.

Můj otec reagoval také vždycky stejně: zasmál se a dobromyslně zakoulel očima.

„Je to škudlil,“ prohodil táta jednoho dne. To mi mohlo být tak jedenáct, pár let poté, co ta přání začala chodit. „Platí tě mizerně a dává ti mizerné prémie – stírací Štěstíčka od Howieho.“

Poukázal jsem na to, že jeden z těch čtyř losů obvykle vyhraje několik babek. Když se to stalo, vybral mi je u Howieho táta, protože nezletilí nesměli hrát loterii, i když se ty losy občas přihazovaly zdarma k nákupu. Jednou se mi povedla pořádná trefa a vyhrál jsem pět dolarů, takže jsem tátu poprosil, aby mi koupil dalších pět stíracích losů za dolar. Odmítl s tím, že kdyby podporoval moji závislost na hazardu, moje matka by se obracela v hrobě.

„Už tak je dost zlé, že to dělá Harrigan,“ bručel táta. „Kromě toho by ti měl platit sedm dolarů za hodinu. Možná i osm. Bůh ví, že by si to mohl dovolit. Pět dolarů je možná podle zákona, protože jsi ještě kluk, ale dalo by se to považovat za zneužívání dětí.“

„Já pro něho pracuju rád,“ namítl jsem. „A mám rád i jeho, tati.“

„To chápu,“ řekl, „a to, že mu předčítáš a pleješ květinovou zahrádku, z tebe nedělá Olivera Twista jedenadvacátého století, ale stejně je lakomec. Překvapuje mě, že je ochotný cálovat poštovné za ta přání, když to od jeho poštovní schránky k té naší nemůže být víc než čtvrt míle.“

Seděli jsme na naší přední verandě, když jsme vedli tenhle rozhovor a popíjeli ze sklenic sprite, a táta píchl palcem směrem nahoru po naší cestě (nezpevněné, jako většina cest v Harlow) k domu pana Harrigana. Což byl vyložený palác, protože měl uvnitř bazén, zimní zahradu, prosklený výtah, v němž jsem se k smrti rád vozil, a vzadu skleník, kde dřív bývala stáj pro dojnice (ta tam stála, ještě než jsem se narodil, ale táta si to dobře pamatoval).

„Přece víš, že ho hrozně trápí artritida,“ bránil jsem ho. „Teď už si někdy bere dvě hůlky místo jedné. Kdyby měl dojít až sem dolů, zabilo by ho to.“

„Tak by ti mohl to zatracené přání prostě dát do ruky,“ řekl táta. Nemyslel to nijak jízlivě, většinou to bylo jen škádlení. Vycházeli s panem Harriganem docela dobře. Můj táta vycházel dobře s každým v Harlow. Nejspíš díky tomu byl dobrý prodejce. „Bůh ví, že jsi tam nahoře dost často.“

„To by nebylo totéž,“ usoudil jsem.

„Ne? Proč ne?“

Neuměl jsem to vysvětlit. Měl jsem bohatou slovní zásobu, díky všemu tomu předčítání, ale malé životní zkušenosti. Věděl jsem prostě, že se mi líbí ta přání dostávat, těšit se na ně a na los, který jsem si vždycky seškrábal svým desetníkem pro štěstí, a na vzkaz napsaný jeho staromódní kurzívou: Vše nejlepší přeje pan Harrigan. Když se dnes ohlédnu, vybaví se mi slovo obřadnost. Bylo to podobné, jako když si pan Harrigan vždycky vzal jednu ze svých úzkých černých vázanek, když jsme spolu jeli do města, přestože pak skoro vždycky zůstal sedět za volantem svého skromného fordu a četl si Financial Times, zatímco já šel do obchodu IGA a nakoupil tam věci podle jeho nákupního seznamu. Pokaždé na něm bylo hovězí v konzervě a tucet vajec. Pan Harrigan občas tvrdil, že jakmile člověk dosáhne určitého věku, dokáže bez problémů přežít na vajíčkách a hovězí konzervě. Když jsem se ho zeptal, jaký to je věk, odpověděl šedesát osm.

„Když už jednomu bylo šedesát osm,“ říkal, „nepotřebuje vitamíny.“

„Opravdu?“

„Ne,“ usmál se. „To říkám jenom proto, abych si zdůvodnil svoje mizerné stravovací návyky. Už jsi objednal to satelitní rádio do auta, nebo ne, Craigu?“

„Objednal.“ Z tátova domácího počítače, protože pan Harrigan žádný neměl.

„Tak kde je? Tady chytím jenom toho zatraceného žvanila Limbaugha.“

Ukázal jsem mu, jak si naladí rádio XM. Otáčel knoflíkem přes stovku stanic, až našel jednu se zaměřením na country. Zrovna hráli „Stand By Your Man“, Stůj při svém muži.

Z té písničky mi pořád naskakuje husí kůže a zřejmě to tak bude vždycky.

Když jsem tehdy jako jedenáctiletý seděl s tátou na verandě, kde jsme popíjeli sprite a dívali se nahoru na ten barák (přesně tak mu místní říkali: barák, jako by to byla věznice Shawshank), řekl jsem jenom: „Dostávat papírovou poštu je super.“

Táta zakroutil očima, jak to dělával: „E-mail je super. A mobilní telefony. Tyhle věci mi připadají jako zázrak. Ty jsi moc mladý na to, abys to pochopil. Kdybys vyrůstal jenom se společnou pevnou linkou, na kterou jsou napojené další čtyři domy – včetně paní Edelsonové, která nikdy nezavře klapačku –, možná bys to viděl jinak.“

„Kdy budu moct mít mobil?“ To byla otázka, kterou jsem toho roku vznášel často, a ještě častěji poté, co přišly do prodeje první iPhony.

„Až rozhodnu, že jsi dost velký.“

„No jasně, tati.“ Tentokrát jsem zakroutil očima já, což ho rozesmálo. Pak zvážněl.

„Chápeš, jak je John Harrigan bohatý?“

Pokrčil jsem rameny. „Vím, že mu patřily nějaké továrny.“

„Patřilo mu toho mnohem víc než továrny. Než odešel do důchodu, byl hlavoun jedné společnosti, co se jmenuje Oak Enterprises. Té patřila lodní dopravní společnost, obchodní centra, řetězec kin, telekomunikační společnosti a já nevím, co ještě. Na Velké tabuli patřil Oak k největším.“

„Na jaké Velké tabuli?“

„Co je na burze. To je hazard pro bohaté lidi. Když Harrigan všechno prodal, tak se ten obchod objevil nejenom v ekonomické sekci New York Times, ale i na titulní straně. Ten chlap, který jezdí v šest roků starém fordu, bydlí na konci polňačky, platí ti pět babek za hodinu a čtyřikrát ročně ti pošle dolarový stírací los, sedí na víc než miliardě dolarů.“ Táta se zakřenil. „A můj nejhorší oblek, který by mě tvoje matka, kdyby ještě žila, donutila odnést do charity, je lepší než ten, který on nosí do kostela.“

Přišlo mi to všechno zajímavé, zvlášť představa, že pan Harrigan, který nemá laptop a dokonce ani televizi, kdysi vlastnil telekomunikační společnosti a kina. Vsadil bych se, že do kina ani nikdy nezašel. Byl to, čemu táta říkal luddita, což znamená (kromě jiného) člověk, který nemá rád elektrické přístroje. To satelitní rádio byla výjimka, protože měl rád country hudbu a nesnášel všechny ty reklamy na WOXO, což byla jediná country stanice, jakou jeho autorádio umělo naladit.

„Víš, kolik je miliarda, Craigu?“

„Sto milionů, že?“

„Spíš tisíc milionů.“

„Téda,“ řekl jsem, ale jen proto, že se to zřejmě očekávalo. Uměl jsem si představit pět babek a ještě tak pět stovek, protože tolik stál ojetý skútr, který prodávali na Deep Cut Road a o němž jsem snil, že mi bude patřit (leda tak v tom snu), a teoreticky jsem tušil, co obnáší pět tisíc, protože zhruba tolik táta vydělával každý měsíc jako prodejce v Parmeleauových traktorech a těžké strojní technice v Gates Falls. Tátovu fotku každou chvíli věšeli na zeď jako Prodavače měsíce. Tvrdil, že o nic nejde, ale já věděl svoje. Když dostal Prodavače měsíce, šli jsme na oběd k Marcelovi, což byla nóbl francouzská restaurace v Castle Rocku.

„Téda, to je ten pravý výraz,“ souhlasil táta a pozvedl sklenici směrem k velkému domu na kopci, plnému pokojů, které většinou nikdo nepoužíval, a s výtahem, který pan Harrigan nenáviděl, ale kvůli artritidě a ischiasu ho musel používat. „Téda, tím jsi to zatraceně vystihl.“

Než vám povím o tom losu s velkou výhrou, o umírání pana Harrigana a o potížích, které jsem měl s Kennym Yankem v prváku na střední v Gates Falls, měl bych vám povědět, jak se vůbec stalo, že jsem chodil pracovat pro pana Harrigana. Mohl za to kostel. S tátou jsme chodili do Prvního metodistického v Harlow, což byl jediný metodistický kostel v Harlow. Býval tu ještě jeden kostel, pro baptisty, jenže ten v roce 1996 vyhořel.

„Někdo na oslavu narození dítěte odpaluje rachejtle,“ říkal táta. Nemohlo mi tehdy být víc než čtyři roky, ale pamatuji se na to – asi proto, že mě ohňostroje zajímaly. „Ale my s maminkou jsme si řekli, no co, na uvítanou ti zapálíme kostel, Craigstere, a byl to skvělý táborák.“

„Už nikdy takhle nemluv,“ napomínala ho moje matka. „Mohl by ti uvěřit a taky zapálit kostel, až bude mít vlastní dítě.“

Hodně spolu žertovali a já se smál, i když jsem ničemu nerozuměl.

Všichni tři jsme chodívali do kostela společně, v zimě naše boty vrzaly na udusaném sněhu, v létě naše sváteční střevíce zvedaly prach (a máma je otírala papírovým kapesníkem, než jsme vešli dovnitř), a já se vždycky držel levou rukou táty a pravou rukou mámy.

Byla to dobrá máma. Hrozně se mi po ní stýskalo i v roce 2004, kdy jsem začal pracovat pro pana Harrigana a ona už byla tři roky po smrti. Dnes, o šestnáct let později, mi stále chybí, i když mi její obličej v paměti vybledl a fotky ho oživují jen trochu. To, co se zpívá v té písničce o dětech bez matky, je pravda: mají to těžké. Měl jsem tátu rád a vždycky jsme spolu vycházeli dobře, ale ta písnička má pravdu i v jiném směru: je spousta věcí, kterým táta nemůže rozumět. Třeba jako na louce za domem uplést věneček ze sedmikrás, posadit vám ho na hlavu a říct, dneska nejsi jen tak nějaký chlapeček, jsi král Craig. Nebo mít radost, ale nedělat z toho žádnou velkou vědu – chlubit se a tak –, když ve třech letech začnete číst komiksy o Supermanovi a Spider-Manovi. Nebo si lehnout k vám do postele, když se uprostřed noci probudíte z noční můry, ve které vás honí doktor Octopus. Nebo vás obejmout a říct, že se to stává, když z vás nějaký větší kluk – například Kenny Yanko – málem vymlátí duši.

Toho dne by mi některé to objetí přišlo vhod. Mateřské objetí by toho dne možná hodně změnilo.

Nikdy se nechlubit tím, že čtu v tak raném věku, byl od mých rodičů dar – dar včasného poznání, že mít nějaký talent ještě neznamená, že jste lepší než kdokoli jiný. Ale brzy se to rozneslo, jak se tak stává v malých hnízdech, a když mi bylo osm, zeptal se mě reverend Mooney, jestli bych nechtěl o rodinných nedělích předčítat z bible. Možná ho lákalo, jak by to bylo neotřelé, protože jindy tuto poctu přenechával některému středoškolákovi nebo středoškolačce. V tu neděli se četlo z evangelia svatého Marka a po bohoslužbě mi reverend řekl, že mi to šlo tak dobře, že bych mohl předčítat každý týden, jestli chci.

„Říkal, že malé pacholátko je povede,“ vykládal jsem tátovi. „Je to v knize Izajášově.“

Otec zamručel, jako by to s ním nijak nehnulo. Pak přikývl. „Dobrá, pokud budeš mít na paměti, že jsi posel a ne poselství.“

„Co?“

„Bible je slovo Boží, ne slovo Craigovo, takže ať ti to nestoupne do hlavy.“

Slíbil jsem, že nestoupne, a dalších deset let – dokud jsem neodešel na vysokou, kde jsem se naučil kouřit trávu, pít pivo a prohánět holky – jsem každý týden předčítal úryvek z bible. Předčítal jsem, i když mi bylo úplně nejhůř. Reverend mi dával odkazy na pasáže z Písma týden předem – kapitolu a verš, jak se říká. Ve čtvrtek večer na schůzce Společenství mladých metodistů jsem mu pak předával seznam slov, která jsem neuměl vyslovit. Tak se stalo, že jsem byl možná jediný člověk ve státě Maine, který nejenže uměl vyslovit Nabuchodonozor, ale také to hláskovat.

Jeden z nejbohatších mužů Ameriky se přistěhoval do Harlow asi tři roky předtím, než jsem začal se svým nedělním předčítáním Písma lidem starším než já. Jinými slovy se tu objevil na přelomu století, hned poté, co prodal své firmy a odešel do důchodu, a dřív než měl barák úplně hotový (bazén, výtah a vydlážděná příjezdová cesta přišly na řadu později). Pan Harrigan chodil do kostela každý týden, na sobě měl vždy vyšisovaný černý oblek s vytahanou zadnicí, doplněný jednou z těch jeho nemoderních úzkých černých vázanek, a s úhledně učesanými, prořídlými šedivými vlasy. Zbytek týdne se ty vlasy ježily různými směry, jako Einsteinovi po dni plném luštění kosmických záhad.

Tehdy používal jenom jednu hůl; opíral se o ni, když jsme vstávali, abychom zpívali žalmy, které si budu nejspíš pamatovat až do smrti… a při verši ze „Starého drsného kříže“ o vodě a krvi tekoucí z Ježíšovy rány na boku mi dodnes naskočí husí kůže, přesně jako při posledním verši „Stůj při svém muži“, kdy to Tammy Wynettová rozbalí naplno. Pan Harrigan ovšem ve skutečnosti nezpíval, což bylo dobře, protože měl nakřáplý, vřískavý hlas, a jen otvíral ústa. To měli s mým tátou společné.

Jednou v neděli na podzim roku 2004 (všechny stromy v našem koutu světa hýřily barvami) jsem četl z Druhé knihy Samuelovy a jako obvykle jsem předával farníkům poselství, kterému jsem skoro nerozuměl, ale věděl jsem, že reverend Mooney ho v kázání vysvětlí: „Ozdoba tvá, Izraeli, na tvých návrších skolena leží. Tak padli bohatýři! Neoznamujte to v Gatu, nezvěstujte to v ulicích Eskilounu, ať se neradují dcery filištínské, dcery neobřezanců ať nejásají.“

Když jsem si sedl do naší lavice, táta mě poplácal po rameni a zašeptal mi do ucha: Tak to se ti povedlo. Musel jsem si zakrýt pusu, abych schoval úsměv.

* * *

Následujícího dne večer, když jsme domývali nádobí (táta umýval, já utíral a uklízel), zabočil k našemu domu ford pana Harrigana. Jeho hůlka doťukala po schodech k našim dveřím a táta otevřel dveře těsně předtím, než stačil zaklepat. Pan Harrigan odmítl jít do obývacího pokoje a posadil se ke kuchyňskému stolu jako každý jiný soused. Přijal sprite, když mu ho táta nabídl, ale odmítl sklenici. „Piju ho z láhve, stejně jako to dělával táta,“ řekl.

Šel rovnou k věci, jelikož byl obchodník. Řekl, že pokud bude můj otec souhlasit, rád by mě najal, abych mu tak dvě nebo možná tři hodiny týdně předčítal. Platil by mi za to pět dolarů za hodinu. Může mi nabídnout plat za další tři hodiny, pokud se trochu postarám o jeho zahradu a budu vykonávat jiné domácí práce, jako odklízení sněhu ze schodů v zimě a utírání prachu tam, kde je to potřeba, a to po celý rok.

Dvacet pět, možná i třicet dolarů týdně, půlka jenom za čtení, což bych klidně dělal i zadarmo! Nemohl jsem tomu uvěřit. Okamžitě mě napadlo, že si našetřím na ten skútr, i když na něm nebudu moci legálně jezdit ještě sedm let.

Znělo to příliš dobře na to, aby to byla pravda, a bál jsem se, že otec odmítne, ale neodmítl. „Jenom mu nedávejte nic kontroverzního,“ vymínil si táta. „Žádné bláznivé politické věci a nic přehnaně násilného. Čte jako dospělý, ale je mu teprve devět, jen tak tak.“

Pan Harrigan mu to slíbil, napil se ještě spritu a mlaskl svými suchými rty: „Čte dobře, ano, ale to není hlavní důvod, proč ho chci najmout. On totiž nedrmolí, ani když textu nerozumí. To mi připadá pozoruhodné. Ne úžasné, ale pozoruhodné.“

Odložil sklenici, předklonil se a upřel na mě pronikavý pohled. Často jsem v těch očích viděl pobavení, ale jen málokdy vřelost, a nebyla v nich ani toho večera v roce 2004.

„K tomu tvému včerejšímu čtení, Craigu. Víš, co znamená ‚dcery neobřezanců‘?“

„Moc ne,“ odpověděl jsem.

„Já si to myslel, a přesto jsi dokázal do hlasu dostat ten správný tón hněvu a lamentace. Mimochodem, víš co je lamentace?“

„Když někdo brečí a tak.“

Přikývl. „Ale nepřeháněl jsi to. Nepřehrával jsi. To bylo dobré. Předčítač je prostředník, ne tvůrce. Pomáhá ti reverend Mooney s výslovností?“

„Ano, pane, někdy.“

Pan Harrigan se znovu napil spritu, vstal a opřel se o hůl. „Vyřiď mu, že se říká Aškalón, ne Eskiloun. Přišlo mi to legrační, ale mně stačí málo. Dáme si zkušební kolo ve středu, ve tři? Budeš mít do té doby po vyučování?“

Ze základní školy v Harlow jsem vyrážel v půl třetí. „Ano, pane. Ve tři to stihnu.“

„Řekněme do čtyř? Nebo je to moc dlouho?“

„To půjde,“ ozval se táta. Vypadal, že neví, co si má o tom všem myslet. „Jíme až v šest. Rád se dívám na místní zprávy.“

„Nenarušuje vám to trávení?“

Táta se zasmál, i když si nemyslím, že pan Harrigan skutečně žertoval. „Někdy ano. Nejsem fanda pana Bushe.“

„Je trochu pošetilý,“ souhlasil pan Harrigan, „ale aspoň se obklopuje lidmi, kteří rozumějí obchodu. Ve středu ve tři, Craigu, a přijď včas. S opozdilci nemám trpělivost.“

„A nic pikantního,“ dodal táta. „Na to má dost času, až bude starší.“

Pan Harrigan slíbil i tohle, ale předpokládám, že muži, kteří rozumějí obchodu, rozumějí také tomu, že sliby je snadné hodit do koše, jelikož se dávají zadarmo. Ovšem na Srdci temnoty, první knížce, kterou jsem mu předčítal, nic pikantního určitě nebylo. Když jsme ji dočetli, pan Harrigan se mě zeptal, jestli jí rozumím. Nemyslím, že se mě snažil poučovat, byl prostě zvědavý.

„Všemu ne,“ odpověděl jsem, „ale ten Kurtz byl fakt cvok. Tohle mi došlo.“

Nic pikantního nebylo ani na další knížce – Silas Marner byl prostě nuda, dle mého skromného mínění. Ale ta třetí se jmenovala Milenec lady Chatterleyové a ta mi rozhodně otevřela oči. Psal se rok 2006, když jsem byl představen Constance Chatterleyové a jejímu nadrženému hajnému. Mně bylo deset. Po všech těch letech si pamatuji verše „Starého drsného kříže“ stejně živě jako Mellorse, když hladil lady a mumlal: „Seš tak krásná.“ Dozvědět se, jak se k ní choval, může klukům jedině prospět a je dobré si to pamatovat.

„Rozumíš tomu, co jsi právě četl?“ zeptal se mě pan Harrigan po jedné zvlášť žhavé pasáži. Opět byl pouze zvědavý.

„Ne,“ odpověděl jsem, ale nebyla to tak úplně pravda. Pochopil jsem mnohem líp, co se děje mezi Olliem Mellorsem a Connie Chatterleyovou v lese, než co se děje mezi Marlowem a Kurtzem v Belgickém Kongu. Je těžké porozumět sexu – to jsem pochopil, ještě než jsem se dostal na vysokou –, ale mnohem těžší je porozumět šílenství.

„Dobrá,“ pravil pan Harrigan, „ale pokud se tvůj otec zeptá, co čteme, navrhuji, abys mu odpověděl Dombey a syn. Což stejně budeme číst příště.“

Můj otec se nezeptal nikdy – přinejmenším ne na tuhle knihu – a mně se ulevilo, když jsme se přesunuli k Dombeymu, což byl první román pro dospělé, o němž si pamatuji, že se mi opravdu líbil. Nechtěl jsem tátovi lhát, bylo by mi z toho hrozně, i když jsem si jistý, že pan Harrigan by s tím žádný problém neměl.

Pan Harrigan měl rád, když jsem mu četl, protože se mu snadno unavily oči. Nejspíš nepotřeboval, abych mu zaléval květiny, podle mě by to ochotně udělal Pete Bostwick, který mu sekal akrový trávník. A Edna Groganová, hospodyně, by ráda oprašovala i jeho početnou sbírku starožitných sněhových koulí a skleněných těžítek, ale byla to moje práce. Většinou se mu prostě líbilo, že jsem poblíž. Nikdy mi to neřekl, teprve až krátce před smrtí, ale já to věděl. Jenom jsem nevěděl proč a vlastně si tím nejsem jistý ani teď.

Jednou, cestou z oběda u Marcela v Rocku, se táta najednou zeptal: „Nesahá na tebe Harrigan někdy způsobem, který se ti nelíbí?“

Čekala mě ještě řádka let, než si budu moct vypěstovat pod nosem náznak knírku, ale věděl jsem, na co se ptá; učili jsme se o „nebezpečných cizincích“ a „nevhodném dotýkání“ už ve třetí třídě, Kriste Pane.

„Myslíš, jestli mě ošahává? Ne! Jéžiš, tati, on není gay.“

„Dobře. Nemusíš se tak rozčilovat, Craigstere. Musel jsem se zeptat. Protože jsi tam nahoře dost často.“

„Kdyby mě ošahával, mohl by posílat aspoň dvoudolarové losy,“ řekl jsem a tátu to rozesmálo.

Vydělával jsem si asi třicet dolarů týdně a táta trval na tom, abych si aspoň dvacet z nich odkládal na svůj spořicí účet na vysokou. Což jsem dělal, i když jsem to považoval za strašnou blbost; v době, kdy i začátek dospívání vypadá celé věky daleko, může vysoká škola působit jako z jiného života. Deset dolarů týdně bylo stále jmění. Něco jsem utratil za burgery a koktejly z obědového pultu v Howieho marketu, a většinu za staré paperbacky v Dahlieho knižním antikvariátu v Gates Falls. Ty, které jsem si kupoval, nebyly nijak náročné, na rozdíl od těch, které jsem četl panu Harriganovi (dokonce i Lady Chatterleyová byla těžká, když Constance a Mellors zrovna neskotačili). Líbily se mi detektivky a kovbojky jako Přestřelka v Gila Bend a Stezka rozpáleného olova. Předčítání panu Harriganovi bylo zaměstnání. Žádná dřina, ale přece jen práce. Knížka jako Jednou v pondělí jsme je všechny zabili od Johna D. MacDonalda byla čirá radost. Říkal jsem si, že bych si peníze, které nešly na studijní fond, měl šetřit na nový mobil od Applu, co šel do prodeje v létě 2007, ale byl drahý, nějakých šest stovek, a s deseti dolary týdně by mi to trvalo víc než rok. A když je vám teprve jedenáct nebo dvanáct, je rok hodně dlouhá doba.

Kromě toho mě lákaly ty staré paperbacky s barevnými obálkami.

O vánočním ránu roku 2007, tři roky poté, co jsem začal pracovat pro pana Harrigana a dva roky před jeho smrtí, na mě pod stromečkem čekal jenom jeden dárek a táta mi řekl, abych si ho nechal až na potom, až se sám dostatečně pokochá vestou s kašmírovým vzorem, trepkami a dýmkou bryerkou, které jsem mu dal. Když jsme to měli za sebou, strhl jsem obal ze svého dárku a zařval radostí, když jsem uviděl, že mi daroval přesně to, po čem jsem toužil: iPhone, který uměl takovou spoustu věcí, že vedle něj vypadal telefon v autě mého otce jako starožitnost.

Od té doby se toho hodně změnilo. Dnes je ten iPhone, který mi dal otec k Vánocům roku 2007, stejnou starožitností jako společná linka pro pět účastníků, o níž mi vyprávěl při vzpomínání na dětství. Došlo k tolika změnám, tolika vylepšením, a hrnuly se tak rychle. Můj iPhone k Vánocům měl jen šestnáct aplikací a byly v něm už nastavené. Jedna z nich byl YouTube, protože tehdy se Apple a YouTube kamarádily (to se změnilo). Další se jmenovala SMS, což byly primitivní textové zprávy (žádné emotikony – to slovo ještě nebylo vynalezeno – leda jste si je vyrobili sami). Byla v něm aplikace s předpovědí počasí, která se obvykle mýlila. Ale mohli jste si zatelefonovat z něčeho tak malého, že se vám to vešlo do kapsy u kalhot, a co bylo ještě lepší, mělo to Safari, které vás spojovalo s vnějším světem. Když vyrůstáte ve vesnici jako Harlow, kde není ani jeden semafor a jsou tam jen prašné cesty, pak je svět tam venku zvláštní a vábivé místo a toužíte se ho dotknout způsobem, jakému se celostátní televize nedokáže vyrovnat. Aspoň já po tom toužil. Všechny ty věci jste měli u špiček prstů, díky americkým telekomunikacím a Steveovi Jobsovi.

Byla tam ještě další aplikace, díky níž jsem si vzpomněl na pana Harrigana i onoho prvního radostného rána. Bylo to něco mnohem suprovějšího než satelitní rádio v jeho autě. Aspoň pro chlapíka jeho typu.

„Díky, tati,“ objal jsem ho. „Strašně moc ti děkuju!“

„Jenom to s tím nepřeháněj. Telefonní poplatky jsou astronomické a já to budu hlídat.“

„Však ony zlevní,“ řekl jsem.

V tom jsem měl pravdu a táta mi nikdy kvůli poplatkům nevynadal. Stejně jsem neměl celkem komu volat, ale moc se mi líbila videa na YouTube (tátovi taky) a miloval jsem možnost jít na něco, čemu jsme tehdy říkali tři véčka: www, celosvětová síť. Někdy jsem se podíval na články v Pravdě, ne že bych uměl rusky, ale jen proto, že jsem mohl.

Ani ne dva měsíce nato jsem přišel domů ze školy, otevřel poštovní schránku a našel v ní obálku s mou adresou, napsanou staromódním rukopisem pana Harrigana. Bylo to přání k Valentýnu. Vešel jsem do domu, odhodil učebnice na stůl a obálku otevřel. Na kartičce nebyly žádné květiny ani nic kýčovitého, to nebyl páně Harriganův styl. Byl na ní obrázek muže ve smokingu na rozkvetlé louce, jak se s cylindrem v natažené ruce uklání. Předtištěné přání znělo: Ať je tvůj rok plný lásky a přátelství. A pod tím: Vše nejlepší přeje pan Harrigan. Uklánějící se muž s kloboukem v ruce, přání, nic sentimentálního. To byl přesně pan Harrigan. Při zpětném pohledu mě udivuje, že mu Valentýn stál za přání.

V roce 2008 byla jednodolarová stírací štěstíčka nahrazena jinými s názvem Poklad pod borovicí. Na malé kartičce bylo šest obrázků borovic. Pokud pod třemi z nich byla po seškrábání stejná částka, tak jste tu částku vyhráli. Seškrábal jsem stromy a civěl na to, co jsem objevil. Nejdřív jsem si myslel, že je to chyba nebo nějaký vtip, i když pan Harrigan žádný žertéř nebyl. Podíval jsem se znovu, přejel prsty po odhalených číslech a smetl drobky, kterým táta říkal (vždycky přitom zakoulel očima) „seškrabaná špína“. Čísla zůstávala stejná. Možná jsem se zasmál, to už si nevzpomínám, ale pamatuji si, že jsem zařval, to jo. Zařval jsem radostí.

Hmátl jsem po svém novém telefonu v kapse (ten telefon chodil všude se mnou) a zavolal do Parmeleauových traktorů. Ozvala se mi recepční Denise, a když uslyšela, jak lapám po dechu, zeptala se, co se stalo.

„Nic, nic,“ vyhrkl jsem, „ale musím hned mluvit s tátou.“

„Dobrá, chvilku vydrž.“ A pak: „Mluvíš, jako bys volal z odvrácené strany Měsíce, Craigu.“

„Volám ze svého mobilu.“ Bože, strašně rád jsem to říkal.

Denise cosi zahučela. „Ty krámy vydávají spoustu záření. Já bych si ho nikdy nepořídila. Vydrž.“

Táta se mě taky zeptal, co se stalo, protože jsem mu ještě nikdy nevolal do práce, ani když mi jednou ujel školní autobus.

„Tati, dostal jsem od pana Harrigana k Valentýnu stírací los…“

„Jestli mi voláš, abys mi řekl, že jsi vyhrál deset dolarů, tak to mohlo počkat, až…“

„Ne, tati, je to velká cena!“ Což byla, na tehdejší stírací losy za dolar. „Vyhrál jsem tři tisíce dolarů!“

Na druhém konci drátu se rozhostilo ticho. Napadlo mě, že jsme třeba ztratili spojení. Tehdejší mobily, dokonce i ty nové, vypadávaly každou chvíli. Telekomunikace se v těch dobách chovaly často macešsky.

„Tati? Jsi tam ještě?“

„M-hm. Víš to určitě?“

„Ano! Dívám se rovnou na to! Tři tisícovky! Jedna je v horní řadě a dvě v dolní.“

Další dlouhá odmlka, pak jsem uslyšel, jak otec komusi povídá: Myslím, že můj kluk vyhrál nějaké peníze. Za chvilku byl zase u mě. „Ulož ho na nějaké bezpečné místo, dokud nepřijdu domů.“

„Kam?“

„Co třeba do plechovky s cukrem ve špajzu?“

„Jo,“ řekl jsem. „Jo, dobře.“

„Craigu, máš jistotu? Nechci, abys byl zklamaný, tak si to znovu překontroluj.“

Udělal jsem to, kdoví proč přesvědčený, že tátovy pochybnosti změní to, co vidím; aspoň jedna z těch tří tisícovek teď bude něco jiného. Ale zůstaly stejné.

Pověděl jsem mu to a on se zasmál. „Tak dobře, blahopřeju. Dnes večeříme u Marcela a ty platíš.“

To rozesmálo zase mě. Nevzpomínám si, že bych měl někdy takovou čirou radost. Potřeboval jsem zavolat ještě někomu dalšímu, tak jsem zavolal panu Harriganovi, který se ozval ze své ludditské pevné linky.

„Pane Harrigane, děkuji vám za přání. A děkuji za ten los! Já…“

„Voláš z té své nové vymyšlenosti?“ zeptal se. „Určitě ano, protože tě sotva slyším. Zní to, jako bys byl na odvrácené straně Měsíce.“

„Pane Harrigane, vyhrál jsem velkou cenu! Vyhrál jsem tři tisíce dolarů! Děkuji vám mnohokrát!“

Rozhostilo se ticho, ale ne tak dlouhé jako s otcem, a když se znovu ozval, nezeptal se mě, jestli to vím určitě. Tuhle laskavost mi prokázal. „Tak se na tebe usmálo štěstí,“ řekl. „To je dobře.“

„Děkuji vám!“

„Není zač, ale díky opravdu nejsou nutné. Kupuji ty losy ve velkém. Posílám je přátelům a obchodním známým jako jakousi… hmm… vizitku, dalo by se říct. Dělám to už roky. Některý los se musel dřív nebo později pořádně vyplatit.“

„Táta mě donutí, abych si většinu uložil do banky. To je asi správné. Rozhodně mi přibude do školního fondu.“

„Jestli chceš, tak to dej mně,“ nabídl mi pan Harrigan. „Dovol, abych za tebe investoval. Myslím, že ti mohu zaručit lepší výnos než bankovní úrok.“ Pak dodal spíš pro sebe než pro mě: „Něco velmi bezpečného. Letošní rok nebude pro trh dobrý. Vidím na obzoru mraky.“

„Určitě!“ Pak jsem si to rozmyslel. „Teda nejspíš. Musím to probrat s tátou.“

„Samozřejmě. Ale řádně. Pověz mu, že jsem také ochoten zaručit základní částku. Přijdeš i tak dnes odpoledne předčítat? Nebo končíš, když jsi teď ten zámožný muž?“

„Určitě přijdu, jen musím být zpátky, až přijde táta domů. Vyrazíme si na večeři.“ Odmlčel jsem se. „Nechtěl byste jít s námi?“

„Dnes večer ne,“ odpověděl bez váhání. „Víš, mohl jsi mi to všechno říct osobně, protože sem stejně přijdeš. Ale ty máš tu svoji vymyšlenost rád, viď?“ Nečekal, že odpovím, ani nemusel. „Co bys říkal na to, že bys investoval to své nečekané jmění do akcií Applu? Myslím, že ta společnost bude v budoucnu docela úspěšná. Slyšel jsem, že iPhone pošle BlackBerry do hrobu. Omluv ten pokus o vtip. Každopádně mi teď neodpovídej, nejdřív to prober s otcem.“

„Proberu,“ slíbil jsem. „A hned budu u vás. Poběžím.“

„Mládí je báječná věc,“ prohodil pan Harrigan. „Jaká škoda, že se jím plýtvá na děti.“

„Co?“

„To řekla spousta lidí, ale nejlíp Shaw. To nic. Každopádně utíkej. Utíkej jako o život, protože nás čeká Dickens.“

Čtvrt míle k domu pana Harrigana jsem uběhl, ale zpátky jsem šel pomalu a cestou jsem dostal nápad. Na způsob, jak mu poděkovat, i když říkal, že díky jsou zbytečné. Při naší nóbl večeři u Marcela jsem tátovi řekl o nabídce pana Harrigana, že za mě ty peníze, k nimž jsem tak nenadále přišel, investuje, a také jsem mu pověděl, jaký jsem dostal nápad na dárek jako poděkování. Tušil jsem, že táta bude mít výhrady, a měl jsem pravdu.

„Každopádně mu dovol, aby ty peníze investoval. Pokud jde o ten nápad… víš, jaký má k takovým věcem vztah. Není jenom nejbohatším člověkem v Harlow – v celém státě Maine, když už na to přijde –, ale je tu taky jediný, kdo nemá televizi.“

„Má výtah,“ namítl jsem. „A používá ho.“

„Protože musí.“ Táta se na mě zašklebil. „Ale jsou to tvoje peníze, a pokud chceš udělat s dvaceti procenty z nich tohle, nebudu ti to zakazovat. Až to odmítne, můžeš to dát mně.“

„Opravdu si myslíš, že to nebude chtít?“

„Myslím.“

„Tati, proč se sem vůbec přistěhoval? Je to tady přece tak malé. Jsme zapadákov.“

„Dobrá otázka. Někdy mu ji polož. Co si teď dát nějaký dezert, když máš na rozhazování?“

Asi o měsíc později jsem dal panu Harriganovi zbrusu nový iPhone. Nijak jsem ho nebalil, zčásti proto, že nebyly žádné svátky, a zčásti proto, že jsem věděl, čemu dává přednost: bez cavyků a parádiček.

Jednou nebo dvakrát zamyšleně převrátil krabici v rukou zkroucených artritidou. Pak mi ji podal zpět. „Děkuji ti, Craigu, vážím si tvých úmyslů, ale ne. Navrhuji, abys to dal svému otci.“

Vzal jsem si krabici zpátky. „Povídal, že to řeknete.“ Byl jsem zklamaný, ne překvapený. A nebyl jsem ochotný to vzdát.

„Tvůj otec je moudrý muž.“ Předklonil se v židli a sepjal ruce mezi roztaženými koleny. „Craigu, málokdy udílím rady, skoro vždycky je to zbytečná ztráta času, ale dnes ti jednu dám. Henry Thoreau říkal, že my věci nevlastníme, věci vlastní nás. Každý nový předmět – ať je to dům, auto, televize, nebo takovýto luxusní telefon – je další věc, kterou musíme vléct na hřbetě. Připomnělo mi to Jacoba Marleyho, jak říká Scroogeovi: ‚Tohle jsou řetězy, které jsem si ukul za života.‘ Nemám televizi, protože kdybych ji měl, díval bych se na ni, i když skoro všechno, co se vysílá, je naprostý nesmysl. Nemám v domě rádio, protože bych ho poslouchal, a ta trocha country muziky, abych narušil monotónnost dlouhé jízdy, je opravdu všechno, co potřebuji. Kdybych měl tohle…“

Ukázal na krabici s telefonem uvnitř.

„… nepochybně bych to používal. Dostávám poštou dvanáct různých periodik a ta obsahují všechny informace, které mi zajistí přehled o světovém obchodu a nešťastném počínání okolního světa.“ Znovu se opřel zády a vzdychl. „Tak, nejenže jsem ti dal radu, ale měl jsem i proslov. Stáří je zákeřné.“

„Můžu vám předvést aspoň jednu věc? Ne, dvě věci.“

Věnoval mi jeden z těch pohledů, jimiž častoval svého zahradníka a hospodyni, jak jsem byl svědkem, ale až do onoho odpoledne ho nezamířil na mě: byl pronikavý, skeptický a dost ošklivý. Dnes, o mnoho let později, si uvědomuji, že je to pohled, jaký používá vnímavý a cynický člověk, když si myslí, že vidí do většiny lidí, a očekává, že nenajde nic dobrého.

„To jen dokazuje staré přísloví, že žádný dobrý skutek nezůstane nepotrestán. Začínám litovat, že ten stírací los vyhrál.“ Znovu vzdychl. „Dobrá, tak do toho, předveď mi, co uznáš za vhodné. Ale můj názor to nezmění.“

Když jsem pocítil ten pohled, tak odtaživý a chladný, pomyslel jsem si, že má pravdu. Přece jen dám ten telefon nakonec otci. Ale když už jsem se dostal tak daleko, pokračoval jsem. Telefon byl nabitý na maximum, o to jsem se postaral, a fungoval tipťop. Zapnul jsem ho a ukázal mu jednu ikonku v druhé řadě. Byly v ní klikaté čáry, trochu jako záznam EKG. „Vidíte to?“

„Ano, a chápu, co to znamená. Ale já se opravdu nepotřebuji dívat na burzovní zprávy, Craigu. Mám předplacený Wall Street Journal, jak víš.“

„Jasně,“ souhlasil jsem, „ale Wall Street neumí tohle.“

Ťukl jsem na ikonku a otevřel aplikaci. Objevil se Dow Jonesův index. Neměl jsem ponětí, co ta čísla znamenají, ale viděl jsem, že se mění. 14 720 stouplo na 14 728, pak spadlo na 14 704, pak vyskočilo na 14 716. Panu Harriganovi se rozšířily oči. Spadla mu brada. Jako by se ho někdo dotkl kouzelnou hůlkou. Vzal telefon do ruky a podržel si ho před obličejem. Pak se podíval na mě.

„Ta čísla běží v reálném čase?“

„Ano,“ řekl jsem. „No, asi budou o nějakou minutku opožděná, to nevím jistě. Telefon je stahuje z té nové telefonní věže v Mottonu. Máme štěstí, že je tak blízko.“

Předklonil se. Koutky úst se mu neochotně zvedly v úsměvu. „No to mě podrž. Je to jako ty burzovní telegrafy, co mívali magnáti doma.“

„Tohle je mnohem lepší,“ upozorňoval jsem. „Telegrafy měly někdy celé hodiny zpoždění. Zrovna včera večer mi to táta říkal. Je tady tím burzovním udělátkem fascinovaný, pořád mi bere telefon, aby se podíval. Říkal, že jeden z důvodů, proč burza v roce 1929 dopadla tak špatně, byl ten, že čím víc lidí obchodovalo, tím větší zpoždění telegrafy nabíraly.“

„Má pravdu,“ řekl pan Harrigan. „Všechno došlo příliš daleko, než někdo stačil dupnout na brzdu. Samozřejmě že něco takového by mohlo vlastně zrychlit prodej. I když, kdo ví, protože ta technologie je stále moc nová.“

Čekal jsem. Chtěl jsem mu povědět ještě něco, navnadit ho víc – přece jenom jsem byl ještě dítě –, ale cosi mi napovídalo, že čekání je správná cesta. Dál pozoroval drobné výkyvy Dow Jonese. Učil se přímo před mýma očima.

„Ale,“ řekl a stále se díval na displej.

„Ale co, pane Harrigane?“

„V rukou někoho, kdo skutečně zná trh, by něco takového mohlo… pravděpodobně už se to děje…“ Nedořekl a přemýšlel. Pak řekl: „Měl jsem o tom vědět. Důchod není žádná omluva.“

„A ještě něco,“ vyhrkl jsem, protože už jsem netrpělivostí nevydržel. „Víte, jak vám chodí všechny ty časopisy? Newsweek a Financial Times a Fords?“

„Forbes,“ opravil mě s pohledem stále upřeným na obrazovku. Připomněl mi mě ve čtyřech letech, jak jsem studoval kouzelnou kouli Magic 8, kterou jsem dostal k narozeninám.

„Jo, ten. Můžete mi na chvilku ten telefon dát?“

Podal mi ho trochu neochotně a já si byl docela jistý, že už ho přece jen mám. Potěšilo mě to, ale také jsem se trochu styděl. Jako chlapík, který právě praštil do hlavy krotkou veverku, která si přišla vzít z ruky oříšek.

Otevřel jsem Safari. Bylo mnohem primitivnější než dnes, ale fungovalo dobře. Zadal jsem do vyhledávacího okénka Googlu Wall Street Journal a po několika vteřinách se otevřela hlavní stránka. Jeden titulek hlásal COFFEE COW OZNAMUJE UZAVŘENÍ. Ukázal jsem mu to.

Nehybně na to hleděl, pak vzal noviny ze stolku vedle křesla, kam jsem mu po příchodu pokládal poštu. Podíval se na první stranu. „Tady to není,“ prohlásil.

„Protože jsou včerejší,“ řekl jsem. Vybíral jsem mu poštu ze schránky vždycky cestou k němu, a Journal byl pokaždé obalený ostatní poštou a zajištěný gumičkou. „Dostáváte je o den později. Jako každý.“ A během svátků se zprávy opožďovaly o dva dny, někdy o tři. Nemusel jsem mu to vykládat, v listopadu a prosinci na to neustále bručel.

„Tohle je dnešní?“ zeptal se s pohledem na displej. Pak se podíval na datum nahoře: „Je!“

„Jistě,“ řekl jsem. „Čerstvé zprávy místo prošlých, že?“

„Tady podle toho existuje nějaká mapa podniků, které končí. Můžeš mi ukázat, jak se na to dostanu?“ Už mluvil dychtivě. Trochu jsem se lekl. Zmiňoval se o Scroogeovi a Marleym. Připadal jsem si jako Myšák Mickey ve Fantasii, když pomocí kouzla, kterému pořádně nerozumí, oživí smetáky.

„To dokážete sám. Jenom přejeďte prstem po obrazovce, takhle.“

Ukázal jsem mu to. Ze začátku moc tlačil a jel moc daleko, ale potom tomu přišel na kloub. Vlastně rychleji než můj otec. Našel správnou stránku. „Podívej se na to,“ divil se. „Šest set obchodů! Už chápeš, co jsem ti povídal o křehkosti…“ Nedořekl a hleděl na tu droboučkou mapu. „Jih. Většina z těch zavírajících obchodů je na jihu. Jih je indikátor, Craigu, skoro vždycky je… Myslím, že si musím zavolat do New Yorku. Burza bude brzy zavírat.“ Začal vstávat. Jeho obyčejný telefon byl na opačné straně místnosti.

„Můžete volat tady z toho,“ řekl jsem. „K tomu hlavně je.“ Tedy aspoň byl. Stiskl jsem ikonku telefonu a objevila se klávesnice. „Prostě vyťukejte číslo, které chcete. Dotýkejte se kláves prstem.“

Podíval se na mě a oči pod huňatým bílým obočím mu modře svítily. „To můžu i tady v tom zapadákově?“

„Jo,“ řekl jsem. „Příjem je skvělý, díky té nové věži. Máte čtyři čárky.“

„Čárky?“

„To je jedno, prostě si zavolejte. Nechám vás zatím o samotě a pak zamávejte z okna, až budete…“

„Není potřeba. Nebude to trvat dlouho a soukromí k tomu nepotřebuji.“

Dotýkal se číslic opatrně, jako by čekal, že odpálí bombu. Potom, stejně opatrně, zvedl iPhone k uchu a přitom se na mě tázavě podíval. Povzbudivě jsem kývl. Poslouchal, s někým promluvil (zpočátku příliš hlasitě) a potom, po krátkém čekání, mluvil s někým jiným. Takže jsem byl přímo u toho, když pan Harrigan prodal všechny své akcie Coffee Cow, což byla transakce za kdoví kolik tisícovek dolarů.

Když skončil, přišel na to, jak se vrátit na hlavní obrazovku. Odsud si znovu otevřel Safari. „Je tady Forbes?“

Podíval jsem se. Nebyl. „Ale jestli hledáte nějaký článek z Forbesu, o kterém už víte, nejspíš ho najdete, protože ho už někdo vyvěsil.“

„Vyvěsil…?“

„Jo, a jestli chcete o něčem informaci, Safari ji vyhledá. Jen si ji musíte vygooglit. Hele.“ Přešel jsem k jeho židli a zadal do vyhledávacího okna Coffee Cow. Telefon přemýšlel a pak vychrlil přehled stránek, včetně článku ve Wall Street Journalu, kvůli kterému volal svému makléři.

„Podívejme se,“ žasl. „To je internet.“

„No jo,“ přitakal jsem a myslel si: To je přece jasnačka.

„Celosvětová síť.“

„Jo.“

„Která je tu už jak dlouho?“

Tohle byste měl vědět, pomyslel jsem si. Jste velký obchodník, tohle byste měl vědět, i když jste v důchodu, protože vás to pořád zajímá.

„Nevím přesně, jak dlouho existuje, ale lidi jsou na něm připojení pořád. Můj táta, učitelé, policajti… opravdu každý.“ Víc k věci: „Včetně vašich společností, pane Harrigane.“

„Ále, ty už nejsou moje. Něco málo vím, Craigu, stejně jako něco vím o různých televizních pořadech, i když se na televizi nedívám. Mám sklon přeskakovat technologické články v novinách a časopisech, protože mě nezajímají. Kdybys chtěl mluvit o kuželnách nebo filmových distribučních sítích, to by byla jiná. Tam držím prst na tepu doby, takříkajíc.“

„Jo, ale copak nechápete… ty podniky tu technologii používají. A když jí nerozumíte…“

Nevěděl jsem, jak větu dokončit, aniž bych překročil hranice zdvořilosti, ale on to zřejmě věděl. „Zůstanu pozadu. Tohle se snažíš říct.“

„Asi na tom nezáleží,“ řekl jsem. „Koneckonců jste v důchodu.“

„Ale nechci, abych byl za hlupáka,“ promluvil dost důrazně. „Myslíš, že Chicka Raffertyho překvapilo, když jsem mu zavolal a nařídil, aby prodal Coffee Cow? Vůbec ne, protože půl tuctu dalších velkých klientů nepochybně už zvedlo telefon a poručilo si totéž. Někteří z nich určitě mají interní informace. Ale jiní, kteří náhodou žijí v New Yorku nebo New Jersey a dostávají Journal v den, kdy vyjde, to zjistí z novin. Na rozdíl ode mě, který se uklidil sem na boží venkov.“

Znovu mě napadlo, proč se sem vůbec přistěhoval – určitě neměl v městečku žádné příbuzné –, ale zdálo se, že není ta pravá chvíle se na to ptát.

„Možná jsem byl arogantní.“ Přemýšlel o tom a pak se usmál. Bylo to jako pohled na slunce, které se za studeného dne prodere hustými mraky. „Byl jsem arogantní.“ Zvedl iPhone. „Přece jen si to nechám.“

První slova, která se mi drala na rty, byla děkuji vám, což by bylo divné. Takže jsem řekl jenom: „Dobře. Jsem rád.“

Pohlédl na starožitné hodiny značky Seth Thomas na zdi (a vzápětí je porovnal s časem na iPhonu, jak jsem si pobaveně všiml). „Nepřečteme si dnes jen jednu kapitolu, když jsme tolik času propovídali?“

„Mně to vyhovuje,“ souhlasil jsem, i když bych rád zůstal déle a přečetl dvě nebo i tři kapitoly. Blížili jsme se konci Chobotnice od nějakého Franka Norrise a já se nemohl dočkat, jak to celé dopadne. Byl to staromódní román, ale i tak hodně vzrušující.

Když jsme dokončili zkrácené sezení, zalil jsem panu Harriganovi několik pokojových květin. To byl můj poslední úkol toho dne a zabral jen několik minut. Zatímco jsem zaléval, viděl jsem, jak si hraje s telefonem, zapíná ho a vypíná.

„Předpokládám, že když budu tuhle věc používat, měl bys mi ukázat, jak ji používat,“ řekl. „Pro začátek – jak zařídit, aby se nevybila. Jak vidím, baterie se už vybíjí.“

„Na většinu dokážete přijít sám,“ řekl jsem. „Je to docela snadné. Pokud jde o dobíjení, v krabici je šňůra. Jenom ji zastrčíte do zásuvky ve zdi. Můžu vám ukázat pár dalších věcí, jestli…“

„Dnes ne,“ přerušil mě. „Třeba zítra.“

„Tak jo.“

„Jenom ještě jednu otázku. Jak to, že jsem si mohl přečíst ten článek o Coffee Cow a podívat se na mapu podniků, které se chystají zavřít?“

První, co mě napadlo, byla Hillaryho odpověď ohledně šplhání na Mount Everest, kterou jsme si nedávno četli ve škole: Protože tam je. Ale mohl by to považovat za chytračení, což svým způsobem bylo. Takže jsem odpověděl: „Nerozumím vám.“

„Opravdu? Tak bystrý chlapec jako ty? Mysli, Craigu, mysli. Právě jsem si zadarmo přečetl něco, za co lidé platí slušné peníze. Dokonce i za Journal, který mám předplacený, což je mnohem levnější než ho kupovat na stánku, platím nějakých devadesát centů za číslo. A přitom s tímhle…“ Zvedl telefon přesně tak, jak ho v nijak daleké budoucnosti budou tisíce dětí zvedat na rockových koncertech. „Teď už rozumíš?“

Když to vyložil takhle, tak jsem rozuměl, ale odpověď jsem neměl. Znělo to…

„Zní to hloupě, že?“ zeptal se, jako by mi četl ve tváři nebo v myšlenkách. „Rozdávat užitečné informace odporuje všemu, co vím o úspěšných obchodních praktikách.“

„Možná…“

„Možná co? Řekni mi svůj názor. Nemyslím to jízlivě. Očividně o tom víš víc než já, tak mi pověz, co si myslíš.“

Přemýšlel jsem o pouti ve Fryeburgu, kam jsme jednou nebo dvakrát s tátou zajeli každý říjen. Obvykle jsme brali moji kamarádku Margie, která bydlela kousek od nás po cestě dolů. S Margie jsme tam jezdili na atrakcích a všichni tři jsme jedli koblihy a klobásy, než nás táta odtáhl, abychom se podívali na nové traktory. Cestou do přístřešků s nářadím jste museli projít kolem stanu Beano, který byl obrovský. Pověděl jsem panu Harriganovi o chlapíkovi, který stojí před stanem s mikrofonem a vykládá kolemjdoucím, že vždycky dostanou první hru zadarmo.

Zamyslel se nad tím. „Návnada? To asi dává do určité míry smysl. Takže říkáš, že se můžeš podívat jenom na jeden článek, možná dva nebo tři, a potom ten přístroj… co? Odřízne tě? Poví ti, že jestli si chceš hrát, musíš zaplatit?“

„Ne,“ připustil jsem. „Asi to přece jen není jako stan Beano, protože můžete článků vidět, kolik chcete. Aspoň pokud vím.“

„Ale to je šílené. Rozdávat vzorky zadarmo je jedna věc, ale rozdávat celý sklad…“ Odfrkl si. „Není tam ani reklama, všiml sis toho? A reklama je obrovský zdroj příjmů pro noviny a časopisy. Obrovský.“

Zvedl telefon, zahleděl se na svůj odraz na displeji, nyní prázdném, pak ho odložil a zahleděl se na mě s divným kyselým úsměvem na tváři.

„Možná se tu dívám na obrovskou chybu, Craigu, kterou dělají lidé, kteří praktickým aspektům takovéto věci – důsledkům – rozumějí stejně málo jako já. Možná se blíží ekonomický otřes. Pokud vím, tak už je tady. Pořádné zemětřesení, které změní způsob, jakým dostáváme informace, kdy je dostáváme, kde je dostáváme, a tudíž jak se díváme na svět.“ Odmlčel se. „A samozřejmě jak se s tím vyrovnáme.“

„Nechytám se,“ hlesl jsem.

„Podívej se na to takhle. Když dostaneš štěně, musíš ho naučit, aby vykonávalo potřebu venku, je to tak?“

„Je.“

„Kdybys měl štěně, které není naučené být v domě, dal bys mu pamlsek za to, že se vykadilo v obývacím pokoji?“

„Určitě ne,“ odpověděl jsem.

Přikývl. „Tím by se učilo přesný opak, než co ho chceš naučit. A pokud jde o obchod, Craigu, většina lidí je jako štěňata, která potřebují vycepovat.“

Moc se mi ten koncept nelíbil a nelíbí se mi dodnes – myslím si, že systém trestů a odměn hodně vypovídá o tom, jak pan Harrigan přišel ke svému bohatství –, ale držel jsem pusu. Najednou jsem se na něj díval jinak. Byl jako starý průzkumník na nové objevitelské plavbě, a poslouchat ho bylo fascinující. Nemyslím si ani, že se doopravdy snažil něco mě naučit. On učil sebe, a na chlapíka hodně po osmdesátce se učil rychle.

„Vzorky zadarmo jsou v pořádku, ale když toho dáváš lidem zadarmo příliš mnoho, ať už je to oblečení, nebo jídlo, nebo informace, začnou to očekávat. Jako štěňata, která se vykadí na podlahu, pak se ti podívají do očí a myslí si: ‚To tys mě naučil, že takhle je to správně.‘ Já být na místě Wall Street Journalu… nebo Timesů… nebo i toho zatraceného Reader’s Digestu… hodně bych se tady toho udělátka bál.“ Znovu zvedl iPhone, očividně ho nedokázal nechat na pokoji. „Je to jako rozbité vodovodní potrubí, jen místo vody chrlí informace. Myslel jsem, že tu mluvíme jenom o telefonu, ale teď vidím… nebo začínám vidět…“

Potřásl hlavou, jako by si ji chtěl pročistit.

„Craigu, co když se někdo s patentově chráněnou informací o vývoji nových léků rozhodne dát zkušební výsledky na tuto věc, aby si to přečetl celý svět? Upjohn nebo Unichem by to mohlo stát miliony dolarů. Nebo co když se nějaký nespokojenec rozhodne prozradit státní tajemství?“

„Copak by ho nezavřeli?“

„Možná. Nejspíš. Jenže jakmile je pasta z tuby venku, jak se říká… ajaj… No, to nic. Měl bys jít domů, jinak přijdeš pozdě na večeři.“

„Už jsem na odchodu.“

„Ještě jednou ti děkuji za ten dar. Nejspíš ho nebudu moc používat, ale mám v plánu o něm přemýšlet. Aspoň tak usilovně, jak dokážu. Můj mozek už není tak pružný jako kdysi.“

„Myslím, že je pořád hodně pružný,“ řekl jsem a nebyla to jen planá lichotka. Proč nebyly reklamy u novinových reportáží a videí na YouTube? Lidi by se na ně museli podívat, ne? „Kromě toho můj táta říká, že důležitý je úmysl.“

„To je aforismus, který se častěji vysloví, než dodržuje,“ řekl, a když si všiml mého zmateného výrazu: „To nic. Uvidím tě zítra, Craigu.“

Na zpáteční cestě z kopce dolů jsem kopal do zbytků loňského sněhu a přemýšlel o tom, co říkal: že internet je jako prasklé vodovodní potrubí, které místo vody chrlí informace. Platilo to i pro tátův laptop, počítače ve škole a počítače v celé zemi. Vlastně pro celý svět. Přestože pro něj byl iPhone stále tak nový, že stěží dokázal zjistit, jak ho zapnout, pochopil pan Harrigan, že je nutné to prasklé potrubí spravit, aby byznys – aspoň tak, jak ho znal on – mohl pokračovat. Nejsem si jistý, ale podle mě předvídal vznik placených webovek rok nebo dva předtím, než se ten výraz vůbec zavedl. Já ho tehdy rozhodně neznal, stejně jako jsem nevěděl, jak obejít zakázané operace – což vešlo ve známost jako ilegální otvírání operačního systému. Placené webovky přišly, ale tou dobou už byli lidé opravdu zvyklí dostávat věci zadarmo a nesnášeli, když se po nich chtělo, aby cálovali. Když lidé narazili na placené webovky New York Times, odešli na stránky třeba CNN nebo Huffington Post (obvykle naštvaně), i když jejich zprávy nebyly tak dobré. (Samozřejmě pokud vás nezajímal módní trend zvaný „koukající prso“.) Pan Harrigan měl v tomhle naprostou pravdu.

Večer po jídle, když jsme umyli a uklidili nádobí, otevřel si táta na stole laptop: „Našel jsem něco nového. Je to stránka nazvaná previews.com, kde můžeš sledovat upoutávky nových filmů.“

„Fakt? Tak to se na pár podíváme!“

Další půl hodiny jsme se dívali na filmové trailery, které bychom viděli leda v kině.

Pan Harrigan by si rval vlasy. Tedy to, co mu z nich zbývalo.

Když jsem se onoho březnového dne v roce 2008 vracel z domu pana Harrigana, byl jsem si poměrně jistý, že v jedné věci se mýlil. Nejspíš ho nebudu moc používat, říkal, ale všiml jsem si jeho výrazu, když hleděl na mapu s uzavíranými podniky Coffee Cow. A jak hbitě svůj nový telefon použil, aby zavolal někomu v New Yorku. (Svému právníkovi a obchodnímu řediteli v jedné osobě, nikoli makléři, jak jsem později zjistil.)

A měl jsem pravdu. Pan Harrigan používal telefon hodně. Byl jako staropanenská teta, která si po šedesáti letech abstinování dá zkusmo panáka brandy a téměř přes noc se z ní stane noblesní alkoholik. Zanedlouho iPhone skoro vždycky ležel na stolku vedle jeho oblíbeného křesla, když jsem odpoledne přišel. Bůh ví, kolika lidem volal, ale vím, že mi volal skoro každý večer, aby se mě zeptal na tu či onu funkci svého nového přírůstku. Jednou řekl, že je jako starodávný psací stůl s roletou a spoustou malých šuplíčků, skrýší a přihrádek, které je snadné přehlédnout.

Většinu těch skrýší a přihrádek našel sám (za pomoci různých internetových zdrojů), ale na začátku jsem mu vypomáhal – spíš mu ukazoval možnosti, dalo by se říct. Když mi řekl, že nesnáší ten upjatý xylofonek, který ohlašuje příchozí hovor, změnil jsem to na úryvek ze „Stůj při svém muži“ od Tammy Wynettové. Pan Harrigan to považoval za bezva legraci. Předvedl jsem mu, jak nastavit tichý režim, aby ho telefon nerušil, když si dává odpoledne šlofíka, jak nastavit budík a jak nahrát zprávu na chvíle, kdy nemá náladu odpovídat. (Jeho zpráva byla vzorem stručnosti: „Právě teď nezvedám telefon. Zavolám vám, pokud to uznám za vhodné.“) Začal vytahovat ze zásuvky svou pevnou linku, když si šel přes den schrupnout, a všiml jsem si, že ji nechává odpojenou stále častěji. Posílal mi textové zprávy, kterým jsme před deseti lety říkali IM. Fotil si houby na poli za domem a posílal je e-mailem k určení. Na poznámky používal funkci poznámek a objevil videa svých oblíbených country zpěváků.

„Dnes dopoledne jsem strávil hodinu krásného letního světla tím, že jsem se díval na videa s Georgem Jonesem,“ pověděl mi později toho roku trochu zahanbeně a zároveň se zvláštní pýchou.

Jednou jsem se ho zeptal, proč si nejde koupit vlastní laptop. Mohl by na něm dělat všechno, co se naučil na telefonu, a na větší obrazovce, a viděl by Portera Wagonera v celé jeho vyšperkované kráse. Pan Harrigan jen zavrtěl hlavou a zasmál se. „Odstup, satane. Je to, jako bys mě naučil kouřit marihuanu a užívat si ji, a teď říkáš: ‚Jestli se ti líbí tráva, tak heroin si zamiluješ.‘ Myslím, že ne, Craigu. Tohle mi stačí.“ A láskyplně pohladil telefon, jako byste pohladili malé spící zvířátko. Řekněme štěně, které jste konečně vycepovali.

Na podzim roku 2008 jsme četli Koně se také střílejí, a když pan Harrigan vyhlásil jednou časně odpoledne přestávku (řekl, že všechny ty taneční maratony jsou vyčerpávající), šli jsme do kuchyně, kde paní Groganová nechala talíř ovesných sušenek. Pan Harrigan šel pomalu a dusal přitom holemi. Já šel za ním a doufal, že ho stihnu zachytit, kdyby padal.

Se zamručením a šklebem se posadil a jednu sušenku si vzal. „Hodná stará Edna,“ pochvaloval si. „Tyhle mám moc rád a vždycky mi nastartují trávení. Přines nám každému sklenici mléka, ano, Craigu?“

Když jsem naléval, vybavila se mi otázka, kterou jsem mu neustále zapomínal položit. „Proč jste se sem přistěhoval, pane Harrigane? Mohl byste bydlet kdekoli.“

Vzal si svou sklenici s mlékem, jako vždy udělal gesto, jako by mi připíjel, a já mu to gesto oplatil, což jsem také dělal pokaždé. „Kde bys bydlel ty, Craigu? Kdybys mohl, jak říkáš, bydlet kdekoli?“

„Možná v Los Angeles, kde se točí filmy. Mohl bych se uchytit v nějaké firmě pro nákladní dopravu a časem se vypracovat.“ Pak jsem mu pověděl velké tajemství. „Možná bych mohl psát pro filmaře.“

Myslel jsem, že se zasměje, ale nesmál se. „Inu, někdo to asi dělat musí, tak proč ne ty? A nikdy by se ti nestýskalo po domově? Nechtěl bys vidět otcovu tvář nebo položit květiny na hrob své matky?“

„Ale jo, přece bych se vracel,“ řekl jsem, ale ta otázka – a zmínka o mé matce – mě přiměla k zamyšlení.

„Chtěl jsem udělat čistý řez,“ odpověděl pan Harrigan. „Celý život jsem žil ve městě – vyrůstal jsem v Brooklynu, než se z něho stalo… nevím co, jakási pokojová rostlina –, takže jsem chtěl strávit svoje poslední roky jinde než v New Yorku. Chtěl jsem žít někde na venkově, ale ne turisticky oblíbeném, jako je Camden, Castine a Bar Harbor. Chtěl jsem nějaké místo, kde jsou silnice pořád ještě neasfaltované.“

„No, tak to jste u nás kápl na to pravé,“ řekl jsem.

Zasmál se a vzal si další sušenku. „Uvažoval jsem o Dakotách, víš… a Nebrasce… ale nakonec jsem usoudil, že už to přeháním. Požádal jsem asistenta, aby mi přinesl fotografie spousty malých městeček v Maine, New Hamsphiru a Vermontu, a rozhodl se pro tuto vesnici. Kvůli tomu kopci. Jsou tu výhledy, kam se podíváš, ale žádné úchvatné. Úchvatné výhledy by mohly přitáhnout turisty, a přesně to nechci. Líbí se mi tu. Líbí se mi ten klid, líbí se mi sousedé a líbíš se mi ty, Craigu.“

To mě potěšilo.

„A ještě něco. Nevím, kolik jsi toho četl o mém pracovním životě, ale jestli něco ano – nebo to uděláš v budoucnu –, najdeš spoustu názorů, že jsem si počínal bezohledně, když jsem stoupal po ‚žebříčku úspěchu‘, jak říkají závistivci a intelektem nepolíbení lidé. Ten názor není úplně chybný. Udělal jsem si nepřátele, to přiznávám. Obchod je jako fotbal, Craigu. Pokud musíš někoho srazit, aby ses dostal k cílové čáře, tak bys to sakra měl udělat, jinak sis ani neměl oblékat dres a chodit na hřiště. Ale když je po zápase – a po tom mém je, i když se o něj stále zajímám –, tak si dres svlékneš a jdeš domů. Tohle je teď můj domov. Tohle je kout Ameriky, který není ničím pozoruhodný, má jediný obchod a školu, která se podle mě brzy zavře. Nikdo se tu už nezastaví ‚jen tak na skleničku‘. Nemusím chodit na pracovní obědy s lidmi, kteří vždycky, vždycky něco chtějí. Nikdo mě nezve, abych se účastnil schůze správní rady. Nemusím chodit na dobročinné akce, které mě nudí až k pláči, a nebudí mě v pět ráno rachot popelářských vozů na osmdesáté první ulici. Budu pohřbený tady, na Jilmovém hřbitově mezi veterány Občanské války, a nebudu muset nějakého nejvyššího hrobníka podplácet nebo se na něj vytahovat ‚víte, kdo já jsem‘, abych dostal hezké místo. Stačí ti to jako vysvětlení?“

Stačilo i nestačilo. Pan Harrigan mi byl záhadou, a to až do konce a ještě dál. Ale možná je to tak vždycky. Myslím, že většinou žijeme sami. Buď dobrovolně, jako on, nebo prostě proto, že tak to na světě chodí. „Trochu,“ odpověděl jsem. „Aspoň že jste se nepřestěhoval do Severní Dakoty. To jsem rád.“

Usmál se. „Já také. Vezmi si na cestu další sušenku a pozdravuj svého otce.“

S ubývající daňovou základnou, která už neutáhla financování školy, naše malá škola v Harlow skutečně v červnu 2009 zavřela a já najednou čelil faktu, že budu do osmé třídy jezdit za řeku Androscoggin do Gates Falls, kde měli nižší střední školu a čekalo tam na mě víc než sedmdesát spolužáků místo pouhých dvanácti. Bylo to léto, kdy jsem dal poprvé pusu holce, ne Margie, ale její nejlepší kamarádce Regině. Taky to bylo to léto, kdy umřel pan Harrigan. A já jsem byl ten, kdo ho našel.

Věděl jsem, že je pro něj stále obtížnější se obstarat, a věděl jsem, že se stále častěji zadýchá a někdy si cucne z kyslíkové láhve, kterou si už nechával poblíž svého oblíbeného křesla, ale kromě těchto drobností, které jsem vzal prostě na vědomí, mě nic nevarovalo. Den před tím byl stejný jako každý jiný. Přečetl jsem několik kapitol z McTeaguea (poprosil jsem, jestli bychom mohli číst další knihu od Franka Norrise, a pan Harrigan souhlasil) a zaléval jsem mu doma květiny, zatímco pan Harrigan procházel svoje e-maily.

Zvedl hlavu a řekl mi: „Lidem už to začíná docházet.“

„Co?“

Zvedl telefon. „Tohle. Co to doopravdy znamená. Co to umí. Archimedes řekl: ‚Dejte mi dost dlouhou páku a já pohnu světem.‘ Tohle je ta páka.“

„Hustý,“ zahučel jsem.

„Zrovna jsem vymazal tři reklamy na výrobky a skoro tucet politických žádostí. Nepochybuji, že se moje e-mailová adresa šíří, stejně jako časopisy prodávají adresy svých předplatitelů.“

„Ještě že nevědí, kdo jste,“ řekl jsem. E-mailová přezdívka pana Harrigana (moc se mu líbilo mít přezdívku) zněla pirateking1.

„Jestli někdo sleduje, co vyhledávám, ani to nemusí vědět. Bude schopen zjistit moje zájmy a podle toho mi posílat žádosti. Moje jméno v tomto ohledu nic neznamená. Moje zájmy ano.“

„Jo, spam je otrava,“ souhlasil jsem a odešel do kuchyně, abych vylil vodu z konvičky a postavil ji do předsíně.

Když jsem se vrátil, pan Harrigan měl na nose a ústech kyslíkovou masku a zhluboka dýchal.

„Dostal jste ji od doktora?“ zeptal jsem se. „Máte ji na předpis nebo tak?“

Stáhl si ji a odpověděl: „Nemám žádného doktora. V pětaosmdesáti si člověk může sníst hovězích konzerv, kolik chce, a už nepotřebuje doktora, leda by měl rakovinu. Pak se doktor hodí na předepisování léků proti bolesti.“ Myšlenkami byl někde jinde. „Uvažoval jsi o Amazonu, Craigu? Té společnosti, ne řece.“

Táta si u Amazonu občas něco kupoval, ale ne, nikdy jsem o něm vlastně neuvažoval. Pověděl jsem to panu Harriganovi a zeptal se, proč se ptá.

Ukázal na knihu McTeague z edice Moderní knihovna. „Tohle přišlo z Amazonu. Objednal jsem si ji po telefonu a zaplatil kreditní kartou. Ta společnost bývala jen na knihy. V podstatě takový o něco větší rodinný podnik, ale brzy bude možná patřit mezi největší a nejmocnější korporace v Americe. Jejich logo s úsměvem bude stejně všudypřítomné jako emblém chevroletu na autech nebo tohle na našich telefonech.“ Zvedl ten svůj a ukázal mi nakousnuté jablko. „Je spam otravný? Ano. Stává se z něj šváb amerického obchodu, který se množí a všude se hemží? Ano. Protože spam funguje, Craigu. Táhne ten pluh. V ne příliš vzdálené budoucnosti spam možná rozhodne volby. Kdybych byl mladší, chytil bych tenhle nový zdroj příjmů za koule…“ Sevřel jednu ruku. Kvůli artritidě ji nesbalil pevně do pěsti, ale pochopil jsem. „… a pořádně bych zmáčkl.“ V očích se mu objevil pohled, který jsem někdy vídal a připomínal mi, jak jsem rád, že to mám u něj dobré.

„Vy tu budete ještě spoustu let,“ řekl jsem v blažené nevědomosti, že spolu mluvíme naposled.

„Možná ano, možná ne, ale chci ti znovu říct, jak jsem rád, že jsi mě přesvědčil, abych si ho nechal. Měl jsem díky tomu o čem přemýšlet. A když nemůžu v noci spát, je to dobrý společník.“

„To jsem rád.“ Myslel jsem to upřímně. „Musím jít. Uvidím vás zítra, pane Harrigane.“

A taky uviděl, jenže on neviděl mě.

Vešel jsem hlavními dveřmi do předsíně jako vždy a zavolal: „Zdravím, pane Harrigane, jsem tady.“

Nikdo neodpověděl. Usoudil jsem, že je nejspíš v koupelně. Ze srdce jsem doufal, že tam neupadl, protože ten den měla paní Groganová volno. Když jsem vešel do obývacího pokoje a uviděl, že sedí ve svém křesle – kyslíkovou láhev na podlaze, iPhone a McTeaguea na stolku vedle sebe –, ulevilo se mi. Jenže se opíral bradou o hruď a byl sesunutý trochu ke straně. Vypadal, jako by spal. Jestli ano, bylo to tak pozdě odpoledne poprvé. Dával si hodinového šlofíka po obědě, a než jsem dorazil já, vždycky byl čilý a plný energie.

Postoupil jsem o krok blíž a uviděl, že nemá úplně zavřené oči. Viděl jsem dolní oblouk jeho duhovek, ale ta modř už nevypadala tak jasná. Byla zamlžená, vybledlá. Začal jsem se bát.

„Pane Harrigane?“

Nic. Ruce pokroucené artritidou mu volně ležely v klíně. Jedna hůl se stále opírala o stěnu, ale ta druhá ležela na podlaze, jako by se po ní natahoval a shodil ji. Uvědomil jsem si, že slyším syčet proud kyslíku z masky, ale žádné slabé sípání jeho dechu, zvuk, na který jsem si tak zvykl, že už jsem si ho málokdy uvědomoval.

„Pane Harrigane, není vám něco?“

Udělal jsem dalších pár kroků a natáhl ruku, abych jím zatřásl a probudil ho, ale pak jsem ruku stáhl. Nikdy jsem mrtvého člověka neviděl, ale napadlo mě, že se teď asi na jednoho dívám. Znovu jsem k němu natáhl ruku a tentokrát jsem neucukl. Sevřel jsem mu rameno (bylo pod košilí strašně kostnaté) a zatřásl jím.

„Pane Harrigane, probuďte se!“

Jedna ruka mu vypadla z klína a zůstala viset mezi koleny. Svezl se na stranu ještě víc. Viděl jsem mezi jeho rty zažloutlé pahýly zubů. Přesto jsem měl pocit, že si musím být absolutně jistý, že není jen v bezvědomí nebo že neomdlel, než někomu zavolám. Vybavilo se mi, velmi krátce, ale velmi jasně, jak mi matka předčítala příběh o chlapci, který volal „vlk, vlk“.

Na nohou, které jsem ani necítil, jsem odešel na chodbu do koupelny, které paní Groganová říkala toaleta, a vrátil se s příručním zrcátkem, které měl pan Harrigan na poličce. Podržel jsem mu zrcátko před ústy a nosem. Nezamlžil ho žádný teplý dech. Takže to bylo jasné (ačkoli, teď při zpětném pohledu jsem si docela jistý, že jsem to věděl, už když mu ta ruka vypadla z klína a zůstala viset mezi nohama). Byl jsem v obývacím pokoji s mrtvým mužem, a co když najednou natáhne ruce a chytí mě? Samozřejmě by to neudělal, měl mě rád, ale pamatoval jsem si ten pohled v jeho očích, když říkal – teprve včera! Když byl ještě naživu! –, že kdyby byl mladší, popadl by ten nový zdroj příjmů za koule a zmáčkl. A jak sevřel ruku do pěsti, aby mi to předvedl.

Najdeš spoustu názorů, že jsem si počínal bezohledně, řekl.

Mrtví lidé nenatahují ruce a nechytají vás, leda v hororovém filmu, to jsem věděl, mrtví lidé nejsou bezohlední, mrtví lidé nejsou nijací, ale stejně jsem od něj couvl, když jsem vytahoval ze zadní kapsy mobil, a nespouštěl jsem ho z očí, když jsem volal otci.

Táta mi řekl, že mám nejspíš pravdu, ale že pro všechny případy pošle sanitku. Jak se jmenuje doktor pana Harrigana, vím to? Řekl jsem, že žádného neměl (a stačilo se mu podívat na zuby, aby bylo jasné, že neměl ani zubaře). Řekl jsem, že tam počkám, a taky jsem to udělal. Ale venku. Než jsem z pokoje odešel, napadlo mě, že zvednu tu visící ruku a vrátím mu ji zpět do klína. Skoro jsem to udělal, ale nakonec jsem se nedokázal přimět, abych se té ruky dotkl. Byla by studená.

Místo toho jsem vzal jeho iPhone. Nebyla to krádež. Myslím, že to bylo ze žalu, protože mi začínalo docházet, že jsem o něj přišel. Chtěl jsem mít něco, co bylo jeho. Něco, na čem mu záleželo.

Myslím, že to byl největší pohřeb, jaký náš kostel zažil. Také nejdelší pohřební průvod na hřbitov, většinou v autech z půjčovny. Přišli samozřejmě i místní lidé, včetně zahradníka Petea Bostwicka a Ronnieho Smitse, který prováděl většinu stavebních úprav na jeho domě (a nepochybně na tom zbohatl), a hospodyně paní Groganové. Také ostatní obyvatelé Harlow, protože pan Harrigan byl oblíbený, ale většina truchlících (tedy pokud opravdu truchlili a nepřišli se jen přesvědčit, že je pan Harrigan skutečně mrtvý) byli byznysmeni z New Yorku. Nikdo z rodiny. A tím myslím opravdu zero, nula, nikdo. Dokonce ani nějaká neteř nebo bratranec z druhého kolena. Nikdy nebyl ženatý, neměl žádné děti – nejspíš jeden z důvodů, proč byl táta tak nesvůj z toho, že chodím k němu do domu – a všechny ostatní přežil. Proto ho taky našel kluk z domu o kus dál po cestě, kluk, kterému pan Harrigan platil, aby mu chodil předčítat.

„Loučíš se, Craigu?“

„Ano.“