Stephen King

CHRISTINA

Copyright © 1983 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 1997

Original English title: CHRISTINE

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-371-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-372-0 (mobi)

AUTOROVA POZNÁMKA

U písňových textů citovaných v této knize je uveden jen zpěvák (nebo zpěváci či skupina), se kterým je píseň obecně spojována. Mohlo by to urazit puristy, kteří mají pocit, že texty patří spíš textaři než zpěvákovi. Mohli by namítat, že je to podobné, jako bych díla Marka Twaina připisoval Halu Holbrookovi. Nesouhlasím. Ve světě populární hudby je to tak, jak říkají Rolling Stones: hlavní je zpěvák, ne píseň. Pokud chce někdo znát jména textařů, uvádím je zde. A děkuji jim všem – hlavně Chucku Berrymu, Bruci Springsteenovi, Brianu Wilsonovi… a Janu Berrymu z dvojice Jan a Dean. Ten se totiž dokázal vrátit ze Zatáčky mrtvého muže.

Získat nezbytné povolení k použití písňových textů je těžká práce a rád bych zde poděkoval některým lidem, kteří mi pomohli jednak si na ty písně vzpomenout a potom zařídit, abych je mohl bez problémů použít. Jsou to: rockový kritik a rockový historik Dave Marsh, dále James Feury, známý též jako „Mocný John Marshall“, který hraje rock v mém městečku na stanici WACZ, jeho bratr Pat Feury, který přehrává staré písničky městu Portland, Debbie Gellerová, Patricia Dunningová a Pete Batchelder. Díky vám všem a kéž se vám staré desky Coasters nikdy nezvlní tak hrozně, abyste je už nemohli hrát.

S. K.

Pro George Romera a Chris Forrest Romerovou.

A pro Burg.

PROLOG

Tento příběh by se dal možná nazvat příběhem mileneckého trojúhelníku – Arnieho Cunninghama, Leighy Cabotové a samozřejmě Christiny. Chci však, abyste pochopili, že hlavní byla Christina. Arnieho první láska, a i když bych se to neodvažoval tvrdit s jistotou (aspoň ne z výšin moudrosti, kterou jsem získal ve dvaadvaceti letech), jsem přesvědčen, že byla jeho jedinou opravdovou láskou. Takže já bych nazval to, co se stalo, tragédií.

Arnie a já jsme spolu vyrůstali ve stejném bloku, chodili jsme spolu na základní školu Owena Andrewse, na Darbyho nižší střední a potom na libertyvillskou střední školu. Patrně si můžu přičíst hlavní zásluhy o to, že střední škola Arnieho totálně nepřeválcovala. Byl jsem tam totiž velkej pán – no jo, já vím, že to houby znamená, pět let po maturitě člověku nikdo nekoupí ani pivo za to, že byl kapitánem fotbalového a baseballového týmu a ligovým plavcem – ale byl jsem jím, a díky tomu Arnieho aspoň nikdo nezabil. Vytrpěl si spoustu buzerování, ale nezabili ho.

Byl to prostě takový srabík. Každá střední škola musí mít aspoň dva, jako by na to byl celostátní zákon. Jednoho kluka, jednu holku. Obecní fackovací panáci. Máš den blbec? Prošvihl jsi písemku? Pohádal ses s rodiči a máš na víkend zaracha? Žádný problém. Najdi si jednoho z těch ztroskotanců, kteří se plíží po chodbách jako trestanci před večerkou, a našij to rovnou do něj. Občas je opravdu někdo zabije, zabije v nich všechno kromě těla, ale někdy si ti chudáci najdou něco, čeho se drží, a přežijí. Arnie měl mě. A potom Christinu. Leigha se objevila později.

Jenom jsem chtěl, abyste tomu dobře rozuměli.

Arnie prostě nezapadl mezi ostatní. Nezapadl mezi sportovce, protože byl kost a kůže – sto sedmdesát pět centimetrů a nějakých pětašedesát kilo, věčně upocený v každém oblečení, k tomu pár bot Desert Driver. Nezapadl mezi středoškolské intelektuály (ostatně tahle skupina sama o sobě nějak „nezapadla“ do hnízda, jako je Libertyville), protože se o nic nijak zvlášť nezajímal. Arnie byl chytrý, ale jeho inteligence netíhla přirozeně k jednomu určitému předmětu…, když nepočítáme různá vozítka. V tomto oboru vynikal. Pokud šlo o auta, byl tenhle kluk od přírody cáknutý. Ale jeho rodiče oba učili na univerzitě v Horlicksu a nesnesli, aby jejich syn, který ve Stanford–Binetově testu skončil mezi horními pěti procenty, šel na automechanika. Měl štěstí, že mu dovolili chodit aspoň na automechanický kurz I, II a III. Musel se rvát do krve, aby si to vydupal. Nezapadl mezi feťáky, protože nefetoval. Nezapadl mezi ostré hochy v ocvokovaných džínách à la Lucky Strike, protože nechlastal, a kdybyste ho pořádně praštili, rozbrečel by se.

Navíc měl smůlu i mezi děvčaty. Jeho žlázy se totálně pominuly. Chci tím říct, že Arnie byl samý beďar. Myl si obličej snad pětkrát denně, sprchoval se přinejmenším dvacetkrát týdně a vyzkoušel každý krém a zázračný prostředek, jaký moderní věda přinesla. Nebylo to k ničemu. Arnie vypadal jako obložená pizza a měl mít tuhle poďobanou, ďolíkovanou tvář navěky.

Ale já ho měl stejně rád. Měl zvláštní smysl pro humor a mozek, který neustále kladl nějaké otázky, vymýšlel hříčky a prováděl bezvadné drobné prostocviky. To Arnie mi v sedmi letech ukázal, jak si udělat mravenčí farmu, a celé léto jsme strávili tím, že jsme ty malé pachtílky pozorovali, fascinovaní jejich pilností a urputnou vážností. To Arnie navrhl, když nám bylo deset, abychom se jednou v noci vykradli ven a položili hromadu suchých koňských koblih ze stájí na Route 17 pod obrovitého umělohmotného koně na trávníku před libertyvillským motelem těsně za hranicí s Monroevillem. Arnie jako první uměl šachy. Jako první uměl poker. Ukázal mi, jak vyhrávat scrabble. Za deštivých dnů, až do doby, než jsem se zamiloval (i když, jakápak to byla láska – ona byla vedoucí roztleskávaček s fantastickým tělem, do něho jsem byl zamilovaný určitě, a když mě Arnie upozornil, že její mozek má hloubku a rezonanci auta Shaun Cassidy ročník 1945, nedokázal jsem mu říct, že jenom pustě žvaní, protože nežvanil), jsem si vždycky ze všeho nejdřív vzpomněl právě na něj, protože Arnie věděl, jak využít deštivé dny, stejně jako věděl, jak vyčerpat všechny možnosti každé hry. Takhle se možná dají poznat osamělí lidé…, vždycky dokážou vymyslet něco bezva, co dělat za deštivých dnů. Vždycky k nim můžete zaskočit. Vždycky jsou doma. Vždycky, doprdele.

Pokud jde o mě, naučil jsem ho plavat. Posiloval jsem s ním a přiměl ho, aby jedl zeleninu a trochu si vylepšil vyzáblé tělo. O prázdninách před posledním ročníkem na libertyvillské střední jsem mu sehnal práci na stavbě silnice – kvůli tomu jsme se oba do krve pohádali s jeho rodiči, kteří se sice považovali za velké přátele zemědělců v Kalifornii a místních montérů, ale hrozili se při představě, že by si jejich nadaný syn (horních pět procent v Stanford–Binetově testu, nezapomeňte) umazal ruce a spálil zátylek.

Potom, to už letní prázdniny končily, Arnie poprvé uviděl Christinu a zamiloval se do ní. Byl jsem toho dne s ním – jeli jsme z práce domů – a svědčil bych v této věci i před trůnem samotného Všemohoucího, když by na to přišlo. Pánové, zamiloval se a zamiloval se bezhlavě. Bylo by to legrační, kdyby to nebylo tak smutné a kdyby to tak rychle nezačalo být i děsivé. Mohlo to být legrační, kdyby to nebylo tak zlé.

Jak zlé to bylo?

Bylo to zlé od začátku. A každým okamžikem to bylo horší.

ČÁST PRVNÍ

DENNIS – PÍSNIČKY O AUŤÁCÍCH

1 / První pohledy

Hele, koukni!

Tam naproti!

Tohle je auťák pro mě stvořenej,

mít ho, bych

byl celej blaženej…

To auto je fakt pěkný, chlape,

tomu se říká jiný kafe.

– Eddie Cochran

„Pane Bože!“ vykřikl zčistajasna můj přítel Arnie Cunningham.

„Co je?“ zeptal jsem se. Poulil oči za čočkami brýlí s ocelovými obroučkami, ruku si připlácl na tvář, takže si dlaní částečně zakrýval pusu, a krk měl snad na kuličkových ložiskách, jak vytočil hlavu dozadu.

„Zastav přece, Dennisi! Couvni!“

„Co se…“

„Vrať se, chci se na ni podívat ještě jednou.“

Najednou jsem pochopil. „Ale kámo, nech toho. Jestli jsi myslel tu… věc, kterou jsme minuli…“

„Vrať se!“ Skoro křičel.

Zajel jsem zpátky, myslel jsem, že je to zase nějaký Arnieho drobný žertík. Ale nebyl. Arnie byl chycen, přemožen, svázán a odzbrojen. Zamiloval se.

Vypadala hodně špatně a nikdy nepochopím, co na ní Arnie tehdy viděl. Levou stranu předního skla protkávala pavučina prasklin. Pravá strana zadku byla promáčknutá a v oprýskané prohlubni narostlo ošklivé hnízdo rzi. Zadní nárazník nakřivo, víko kufru pootevřené a z několika dlouhých řezných ran v potazích vpředu i vzadu lezla cupanina. Vypadalo to, jako by se někdo pustil do polstrování nožem. Jedna pneumatika byla splasklá. Ostatní byly tak ojeté, že bylo vidět plátno. Nejhorší ze všeho byla tmavá kaluž oleje pod blokem motoru.

Arnie se zamiloval do Plymouthu Fury ročník 1958, jednoho z těch dlouhých aut s velkými křídly na zadních blatnících. Na pravé straně předního skla – té nepopraskané – byla přilepená vybledlá cedule NA PRODEJ.

„Koukni na to obložení, Dennisi!“ zašeptal Arnie. Pobíhal kolem auta jako posedlý. Upocené vlasy mu vlály a plácaly. Zkusil zadní dveře za spolujezdcem a ty se s vrznutím otevřely.

„Arnie, ty mě jenom tak zkoušíš, že jo?“ ozval jsem se. „Máš úpal, viď? Řekni, že je to úpal. Vezmu tě domů, strčím tě pod klimatizaci a na tohle zapomeneme, jo?“ Ale říkal jsem to bez valné naděje. Uměl vtipkovat, ale v té chvíli neměl ve tváři ani náznak pobavení. Místo toho jsem viděl jakési nepříčetné šílenství, které se mi moc nelíbilo.

Ani se nenamáhal s odpovědí. Z otevřených dveří se vyvalil horký, hutný závan vzduchu páchnoucího věkem, naftou a pokročilým rozkladem. Zdálo se, že ani toho si Arnie nevšiml. Vlezl dovnitř a posadil se na rozpárané a vybledlé zadní sedadlo. Kdysi, před dvaceti lety, bylo červené. Teď mělo vyšisovanou, sepraně růžovou barvu.

Sáhl jsem dovnitř a vytáhl chomáček cupaniny, podíval se na ni a odfoukl ji. „Vypadá to, jako by přes to přepochodovala ruská armáda na cestě do Berlína,“ řekl jsem.

Konečně si všiml, že tam pořád jsem. „Jo… jo. Ale dala by se spravit. Mohla by… mohla by se dát zase do kupy. Mohla by jezdit, Dennisi. Je to krasavice. Opravdová…“

„Hej! Hej! Co tu chcete, vy dva?“

Byl to nějaký děda, který vypadal, že si užívá – více méně – své sedmdesáté léto. Spíš méně, než více. Tenhle dědek si, pokud jsem dokázal soudit, užíval dost málo. Vlasy měl dlouhé a rozcuchané, tedy jejich zbytky. Na holém kusu lebky se pěkně dařilo lupénce.

Na sobě měl staré dědkovské kalhoty a polokecky. Byl bez košile, místo ní měl kolem pasu utažené cosi, co vypadalo jako dámský korzet. Když přišel blíž, poznal jsem, že je to korzet na páteř. Podle vzhledu bych řekl, jen tak od oka, že si ho naposled měnil někdy v době, kdy zemřel Lyndon Johnson.

„Co tu kluci chcete?“ Měl pronikavý, ostrý hlas.

„To je vaše auto?“ zeptal se Arnie. Nebyla to zrovna nejchytřejší otázka. Plymouth parkoval na trávníku poválečného sériového domku, ze kterého se děda vynořil. Trávník byl v hrozném stavu, ale vedle plymouthu vypadal báječně.

„Co když je?“ vyzvídal děda.

„Já…,“ Arnie musel polknout, „… já ho chci koupit.“

Dědkovi zasvítily oči. Rozzlobený výraz ve tváři nahradil šejdířský svit v oku a kolem rtů zřetelně chtivý úšklebek. Myslím, že to byla chvíle – právě ta chvíle – kdy jsem v nitru pocítil cosi studeně smutného. Byl to okamžik – trval jenom krátce – kdy jsem měl chuť Arnieho praštit a odvléct ho pryč. V dědkových očích se cosi objevilo. Nejenom ten svit, bylo to cosi hlubšího.

„No, to bys měl,“ řekl dědek Arniemu. Natáhl ruku a Arnie ji přijal. „Mý jméno je LeBay. Roland D. LeBay. Americká armáda, v důchodu.“

„Arnie Cunningham.“

Dědouch mu zapumpoval rukou a mě jenom tak odmávl. Já byl mimo hru, svého kořena už dostal. Arnie by mohl LeBayovi rovnou podat peněženku.

„Kolik?“ zeptal se Arnie. A pak se do toho vrhl po hlavě. „Ať je to kolik chce, není to moc.“

V duchu jsem místo povzdechu rovnou zaúpěl. Za peněženkou se právě vydala i jeho šeková knížka.

LeBayův lišácký úsměv na okamžik pohasl a oči se mu podezíravě zúžily. Myslím, že uvažoval, jestli si z něho nechceme vystřelit. Prohlížel si Arnieho otevřenou, roztouženou tvář a hledal v ní stopy záludnosti, a potom mu položil zabijácky dokonalou otázku:

„Synku, už jsi měl někdy auto?“

„Má Mustang Mach II,“ řekl jsem rychle. „Koupili mu ho rodiče. Má převodovku Hurst, přeplňovací kompresor a dokáže rozžhavit silnici i na jedničku. Umí…“

„Ne,“ řekl Arnie tiše. „Teprve na jaře jsem dostal řidičák.“

LeBay mě obdařil krátkým, ale vychytralým pohledem, a pak přesunul plnou pozornost zpět na svůj hlavní cíl. Opřel si ruce v kříži a protáhl se. Zachytil jsem kyselý závan potu.

„V armádě mi začaly problémy se zádama,“ oznámil nám. „Plná invalidita. Doktoři mě nikdy nedokázali dát do pořádku. Pokud se vás někdo zeptá, co je na světě špatnýho, chlapci, tak mu povězte, že jsou to tři věci: doktoři, komouši a negerský radikálové. Z těch tří jsou nejhorší komouši, v těsným závěsu jsou doktoři. A kdyby ten dotyčnej chtěl vědět, kdo vám to pověděl, řekněte Roland D. LeBay. Tak je to, pánové.“

Pohladil starou, odřenou kapotu plymouthu, jako by byl zmámený láskou.

„Tohle je nejlepší auto, jaký jsem kdy měl. Koupil jsem ji v září 1957. Tehdy byl právě k dostání novej model, v září. Celý léto se v novinách objevovaly jenom fotky aut pod různejma plachtama, až člověk umíral touhou podívat se, jak vypadají vespod. Ne jako dneska.“ Hlas mu přetékal pohrdáním nad bídnými časy, kterých se musel dožít. „Byla zbrusu nová. Voněla jako zbrusu nový auto, a to je nejfajnovější vůně na světě.“

Zamyslel se.

„Možná kromě číči.“

Podíval jsem se na Arnieho a kousal jsem se do tváří jako šílenec, abych se tomu všemu nerozchechtal. Arnie se po mně užasle ohlédl. Zdálo se, že děda si žádného z nás nevšímá; byl na své vlastní planetě.

„Sloužil jsem v zeleným třicet čtyři roků,“ prozradil nám LeBay, stále opřený o kapotu auta. „Navlíkl jsem ho v roce 1923. Žral jsem prach v Texasu a v bordelech v Nogales jsem viděl filcky velký jako desetník. Za druhý světový jsem viděl chlapy, kterým lezly střeva ušima. Ve Francii jsem to viděl. Střeva jim lezly ušima. Věříš tomu, synku?“

„Ano, pane,“ odpověděl Arnie. Myslím, že neslyšel ani slovo, které LeBay řekl. Přešlapoval z nohy na nohu, jako by nutně potřeboval na záchod. „K tomu autu…“

„Chodíš na univerzitu?“ vyštěkl najednou LeBay. „V Horlicksu?“

„Ne, pane, chodím na libertyvillskou střední.“

„Dobře,“ řekl LeBay chmurně. „Od vejšky se drž dál. Jsou narvaný milovníkama negrů, co chtějí vydat Panamskej průplav. Někdo jim říká ‚mozkovny‘. ‚Sračkáři‘, říkám já.“

Láskyplně se zahleděl na auto přidřeplé na prasklé pneumatice. Lak se v odpoledním slunci rezatě blýskal.

„Na jaře sedmapadesátýho jsem si zranil záda,“ pokračoval LeBay. „S armádou to šlo už tehdy od desíti k pěti. Vypadl jsem akorát včas. Vrátil jsem se do Libertyvillu podívat se po nějakým žihadle. Nepospíchal jsem. Pak jsem nakráčel do značkovýho obchodu Plymouthu Normana Cobba – na konci Main Street, jak je teď bowling – a poručil si tohle auto. Řekl jsem lak chci v červený a bílý, jako u modelu na příští rok. Červenej jako hasičská stříkačka. A oni to udělali. Když jsem ji dostal, měla na počitadle celkem šest mil. Tak je to, pánové.“

Odplivl si.

Mrkl jsem Arniemu přes rameno na tachometr. Sklo bylo zamžené, ale přesto jsem tu hrůzu dokázal přečíst. Devadesát sedm tisíc čtyři sta třicet dvě míle. A šest desetin. Ježíš zaplakal.

„Jestli máte to auto tak rád, proč ho prodáváte?“ zeptal jsem se.

Otočil zamlžený, poněkud hrozivý pohled na mě. „Chceš bejt vtipnej, synku?“

Neodpověděl jsem, ale ani jsem neuhnul očima.

Po chvilkovém souboji pohledů (který Arnie naprosto ignoroval, jenom pomalu a zamilovaně přejížděl rukou přes jedno zadní křídlo) LeBay řekl: „Už nemůžu řídit. Záda se mi pošpatnily. Oči totéž.“

Najednou jsem to pochopil – aspoň jsem si to myslel. Jestli nám sdělil správné údaje, bylo mu sedmdesát jedna. A když je vám sedmdesát, musíte v tomhle státě na povinné každoroční prohlídky s očima, než vám prodlouží řidičák. LeBay buď na prohlídce neuspěl, nebo se neúspěchu bál. Každopádně to vyšlo nastejno. Než aby se podrobil takovému ponížení, raději se plymouthu vzdal. A potom už auto rychle zestárlo.

„Kolik za něj chcete?“ zeptal se Arnie znovu. Nemohl se dočkat, až strčí hlavu pod nůž.

LeBay otočil tvář k nebi, jako by uvažoval, jestli bude pršet. Potom se znovu podíval na Arnieho a oblažil ho širokým, laskavým úsměvem, který mi zatraceně připomínal ten jeho předchozí hnusný škleb.

„Původně jsem chtěl tři stovky. Ale ty seš mi sympatickej. Pro tebe to bude za dvě stě padesát.“

„Kriste pane,“ ucedil jsem.

Jenomže LeBay věděl, kdo je jeho kořen, a věděl přesně, jak mezi nás vrazit klín. Slovy mého dědečka, nevypadl z žebřiňáku včera.

„Tak jo,“ vyjel. „Jak chcete. V půl pátý mi běží v televizi seriál. Okraj noci. Nikdy nevynechám, když to jde. Pěkně jsem si s váma poklábosil, kluci. Nashle.“

Arnie po mně vrhl pohled doutnající bolestí a vztekem, až jsem ucouvl. Vyrazil za dědkem a popadl ho za loket. Hovořili. Nic jsem neslyšel, ale viděl jsem víc než dost. Dědkova pýcha byla zraněna. Arnie mluvil vážně a omluvně. Dědek jenom doufal, že Arnie chápe, že nesnese, aby někdo urážel auto, které ho bezpečně dovedlo až k slunnému podzimu života. Arnie souhlasil. Dědek se pomaličku nechal odvést zpátky. A znovu jsem v něm vycítil cosi zlovolného a děsivého…, jako by sychravý listopadový vítr uměl myslet. Nedokážu to vyjádřit líp.

„Jestli řekne ještě jediný slovo, meju si ruce,“ pohrozil LeBay a namířil na mě zrohovatělý, mozolnatý prst.

„Neřekne, neřekne,“ chlácholil ho Arnie spěšně. „Takže tři stovky?“

„Ano, tak to myslím bylo…“

„Přesná cena zněla dvě stě padesát,“ ozval jsem se zřetelně.

Do Arnieho jako když hrom uhodí, bál se, že dědek znovu odejde, ale LeBay už neriskoval. Ryba už byla z rybníka skoro venku.

„Dvě stě padesát by myslím stačilo,“ uvolil se LeBay. Znovu po mně mrskl pohledem a já viděl, že jsme si porozuměli – já se nelíbil jemu a on zase mně.

Zhrozil jsem se ještě víc, protože Arnie vytáhl peněženku a začal se v ní probírat. Mezi námi třemi zavládlo ticho. LeBay přihlížel. Já se díval stranou na malé děcko, které se snažilo zabít na vyblitě zeleném skateboardu. Kdesi štěkal pes. Kolem prošly dvě holky, vypadaly na osmačky nebo deváťačky, hihňaly se a pevně si tiskly knížky z knihovny na pučící hrudníky. Zbývala jediná naděje, jak by mohl Arnie vyváznout: byl den před výplatou. Jestli bude mít dost času, aspoň čtyřiadvacet hodin, třeba ten horečný záchvat pomine.

Když jsem se ohlédl, Arnie a LeBay se dívali na dvě pětidolarovky a šest dolarovek – to bylo očividně všechno, co v peněžence zbývalo.

„Co takhle šek?“ zeptal se Arnie.

LeBay obdařil Arnieho suchým úsměvem a nic neřekl.

„Je to slušný šek,“ bránil se Arnie. To bych řekl. Makali jsme celé léto pro bratry Carsonovy na dálniční přípojce I-376, o které jsou všichni z Pittsburghu pevně přesvědčeni, že ji nikdy nikdo nedodělá. Arnie někdy tvrdil, že pensylvánské Ministerstvo dopravy bere dělníky na I-376 už od konce občanské války. Ne že by některý z nás měl právo si stěžovat, protože spousta kluků pracovala tehdy v létě buď za žebráckou mzdu, nebo nepracovala vůbec. My jsme si vydělávali slušné peníze, někdy i za přesčasy. Brad Jeffries, náš mistr, upřímně váhal, jestli má přibrat kluka, jako je Arnie, ale nakonec se uvolil, že ho může využít jako vlajkového signalistu; holka, kterou chtěl na tu práci najmout, otěhotněla a spěšně se vdala. Takže Arnie začal v červnu s vlajkou, ale kousek po kousku se propracovával k těžší práci, většinou díky svému elánu a odhodlání. Byla to jeho vůbec první práce a pořádně se činil. Udělal na Brada docela dojem a letní slunce dokonce trochu pomohlo Arnieho špatné pleti. Možná to bylo ultrafialovým zářením.

„Věřím, že je to dobrej šek, synku,“ řekl LeBay, „ale já mám v obchodování rád hotovost. Chápeš.“

Nevěděl jsem, jestli chápe Arnie, ale já jo. Bylo by moc snadné zastavit výplatu místního šeku, kdyby tenhle rozviklaný plymouth cestou domů vytrousil ojnici nebo odfoukl píst.

„Můžete zavolat do banky,“ vnucoval se Arnie. Začínal nabírat zoufalý tón.

„Ne,“ odmítl LeBay a poškrábal se v podpaždí nad olezlým korzetem. „Bude půl šestý. Banka je dávno zavřená.“

„Tak to berte jako zálohu,“ nedal se Arnie a podával mu šestnáct dolarů. Vypadal fakt nepříčetně. Možná vám dělá potíže uvěřit, že kluk, který je skoro dost starý na to, aby šel k volbám, se může během čtvrthodinky totálně rozklížit nad nějakým starým křápem. I já jsem užasle zíral. Jenom Roland D. LeBay patrně žádné potíže neměl, nejspíš proto, že ve svém věku už viděl všechno. Teprve později jsem došel k přesvědčení, že jeho podivná jistota asi pramenila z jiných zdrojů. Každopádně bylo jasné, že pokud mu do žil někdy vteklo trochu mléka lidské laskavosti, dávno se srazilo v kyselou smetanu.

„To bych musel dostat nejmíň deset procent,“ pravil LeBay. Ryba byla z vody venku a za chviličku bude v podběráku. „Když mi dáš deset procent, podržím ti ji čtyřiadvacet hodin.“

„Dennisi,“ obrátil se ke mně Arnie. „Můžeš mi do zítřka půjčit devět babek?“

Měl jsem jich v peněžence dvanáct a nikam jsem se nechystal. Nekonečné dny přehazování písku a kopání příkopů pro trativody dokázaly zázraky, pokud šlo o fyzičku na fotbalový trénink, ale nevedl jsem vůbec žádný společenský život. Posledně jsem dokonce ani nezaútočil na hradby těla své spřátelené fanynky stylem, na který si zvykla. Byl jsem bohatý, leč osamělý.

„Pojď sem a uvidíme,“ řekl jsem.

LeBayovi potemnělo čelo, ale chápal, že je závislý na mém vkladu, ať chce, nebo nechce. Krepovaté bílé vlasy mu poletovaly v mírném větru sem a tam. Jednou rukou se majetnicky opíral o plymouth.

Arnie a já jsme se vrátili tam, kde u obrubníku parkovalo moje auto, Duster ročník 1975. Vzal jsem Arnieho kolem ramen. Nevím proč, ale vzpomněl jsem si, jak jsme spolu byli nahoře u něj v pokoji jednoho deštivého podzimního dne, kdy nám oběma nebylo víc než šest let. Ve stařičké černobílé televizi se míhaly kreslené filmy a my jsme si kreslili starými pastelkami, které byly nastrkané do otřískané plechovky od kávy. Ta vzpomínka mě rozesmutnila a trochu polekala. Víte, mám někdy dny, kdy mi připadá, že šest let je optimální věk, a proto trvá pouhých sedm celých dvě desetiny vteřiny reálného času.

„Máš ty prachy, Dennisi? Zítra odpoledne ti je vrátím.“

„Jo, mám je,“ řekl jsem. „Ale co to kristepane provádíš, Arnie? Ten starej prďola má plnej invalidní důchod, panebože. Nepotřebuje peníze a ty nejsi dobročinnej spolek.“

„Nerozumím. O čem to mluvíš?“

„Bere tě na hůl. Bere tě na hůl jenom z čirýho potěšení. Kdyby to auto vzal k Darnellovi, nedostal by ani padesát dolarů za součástky. Je to křáp.“

„Není.“ Nebýt špatné pleti, vypadal by můj přítel Arnie docela obyčejně. Ale myslím, že bůh dal každému aspoň jeden hezký rys, a u Arnieho to byly oči. Za brýlemi, které je obvykle skrývaly, vězely pěkné, inteligentní šedivé oči barvy mračen, když je na podzim zataženo. Uměly být skoro nepříjemně ostré a zkoumavé, když se dělo něco, oč se zajímal, ale teď byly vzdálené a zasněné. „Není to vůbec žádnej křáp.“

Právě tehdy jsem doopravdy pochopil, že se děje něco víc, než že Arnie najednou chce auto. Nikdy dřív neprojevil zájem o to, aby nějaké měl. Spokojil se s tím, že jezdil se mnou a přispíval na benzín, nebo šlapal na svém kole s přehazovačkou. A taky to nevypadalo, že potřebuje auto, aby v něm mohl honit vodu – podle mého nejlepšího vědomí Arnie v životě neměl rande. Bylo v tom něco jiného. Byla to láska nebo něco podobného.

Naléhal jsem: „Aspoň ho donuť, ať to před tebou nastartuje, Arnie. A zvedne kapotu. Dole je kaluž oleje. Mám dojem, že je prasklý blok. Opravdu myslím…“

„Můžeš mi půjčit devět babek?“ Upřeně mi hleděl do očí.

Vzdal jsem to. Vytáhl jsem peněženku a dal mu devět dolarů.

„Díky, Dennisi,“ řekl.

„Je to tvůj pohřeb, hochu.“

Vůbec si mě nevšímal. Přidal mých devět dolarů ke svým šestnácti a vrátil se k autu, kde stál LeBay. Podal mu peníze a LeBay je pečlivě přepočítal. Olizoval si při tom palec.

„Počkám ti jenom čtyřiadvacet hodin, rozumíš,“ řekl.

„Ano, pane, to bude stačit,“ ujišťoval ho Arnie.

„Jenom zajdu do domu a napíšu ti potvrzení,“ pokračoval LeBay. „Jak jsi říkal, že se jmenuješ, vojáku?“

Arnie se pousmál. „Cunningham, Arnold Cunningham.“

LeBay zamručel a přešel přes vypelichaný trávník k zadnímu vchodu. Vnější dveře byly takové ty fajnové hliníkové kombinované dveře s písmenem uprostřed – v tomto případě velkým L.

Dveře se za ním zabouchly.

„Ten chlap je neskutečnej, Arnie. Ten chlap je fakticky…“

Ale Arnie tam nebyl. Seděl za volantem auta a na tváři měl pořád stejný přihlouplý výraz.

Obešel jsem předek a našel závěr kapoty. Zatáhl jsem a kapota se zvedla se zavrzáním, které mi připomnělo zvukové efekty, jaké slyšíte na některých nahrávkách ze strašidelných domů. Shora se snesly vločky kovu. Baterie byla starý Allstate a svorky byly tak zaneřáděné zelenou rzí, že se nedalo poznat, která je kladná a která záporná. Vytáhl jsem vzduchový filtr a zachmuřeně nahlédl do čtyřkomorového karburátoru, černého jako uhelná sloj.

Spustil jsem kapotu a vrátil se k Arniemu, který pořád seděl vpředu a přejížděl rukou po okraji přístrojové desky nad tachometrem, kalibrovaným až na vrcholně absurdních sto dvacet mil v hodině. Opravdu auta někdy jezdila tak rychle?

„Arnie, myslím, že blok motoru je prasklý. Fakticky. Tohle auto je vrak, kamaráde. Totální vrak. Jestli chceš vozítko, můžeme ti za dvě stě padesát najít něco mnohem lepšího než tohle. Myslím to vážně. Mnohem lepšího.“

„Je to dvacet let staré,“ řekl. „Uvědomuješ si, že z auta je oficiálně veterán, když má dvacet let?“

„Jo,“ odpověděl jsem. „Vrakoviště za Darnellem je plné oficiálních veteránů, víš, jak to myslím?“

„Dennisi…“

Práskly dveře. LeBay se vracel. Bylo to jedno, další hovory by byly zbytečné. Možná nejsem zrovna nejvnímavější lidská bytost na světě, ale když jsou signály dost silné, zaznamenám je. Tohle byla věc, o které nabyl Arnie přesvědčení, že ji musí mít, a já mu to nemohl vymluvit. Myslím, že by mu to nedokázal vymluvit nikdo.

LeBay mu okázale podal potvrzení. Na obyčejném papíru z bloku stálo stařecky kudrnatým a lehce roztřeseným rukopisem: Potvrzuji příjem 25,00 $ od Arnolda Cunninghama jako 24hod. zálohu na Plymouth ročník 1958, Christinu. A pod to připsal své jméno.

„Co je to ta Christina?“ zeptal jsem se v domnění, že jsem se třeba překoukl nebo on to špatně napsal.

Rty se mu zúžily a ramena se trochu zvedla, jako by čekal, že se mu vysmějeme… nebo jako by mě varoval, abych se něčeho takového neodvažoval. „Christina, tak jsem jí vždycky říkal,“ odpověděl.

„Christina,“ opakoval Arnie. „Líbí se mi to. A tobě, Dennisi?“

Tak on už chtěl ten zatracený křáp pojmenovat. Začínalo mi to všechno lézt krkem.

„Ne,“ řekl jsem. „Jestli tomu autu musíš dát jméno, Arnie, co takhle Problém?“

Zatvářil se zhrzeně, ale mně to bylo fuk. Vrátil jsem se do svého auta, abych na něj počkal, a litoval, že jsem nejel domů jinudy.

2 / První hádka

Těm svým pochybným kamarádům řekni,

že nemáš čas někde jezdit!

(Jekety–jek!)

A hned!

– Coasters

Odvezl jsem Arnieho domů a šel s ním dovnitř dát si kousek koláče a sklenici mléka, než pojedu dál. Bylo to rozhodnutí, kterého jsem brzy litoval.

Arnie bydlel na Laurel Street, která se nachází v tiché obytné čtvrti na západní straně Libertyvillu. Pokud se klidu týče, většina Libertyvillu je klidná a tvoří ji obytné domy. Není to nic nóbl jako třeba předměstské čtvrti Fox Chapel (kde domy většinou vypadají jako ty, které člověk vidí každý týden v Columbovi), ale není to ani jako Monroeville s kilometry sámošek, prodejních skladů se zlevněnými pneumatikami a porno knihkupectvími. Není tu žádný těžký průmysl, většinou tu bydlí lidé z nedaleké univerzity. Nic nóbl, ale má to tu aspoň něco jako intelektuálského ducha.

Arnie byl celou cestu domů tichý a zamyšlený. Snažil jsem se ho vylákat z ulity, ale nedal se. Zeptal jsem se ho, co s autem udělá. „Spravím ho,“ řekl nepřítomně a upadl znovu do mlčení.

Nu, určitě by to dokázal, o tom jsem nepochyboval. Uměl si poradit s nářadím, byl vnímavý, dokázal vyhmátnout problém. Prsty měl citlivé a rychlé, když šlo o stroje. To jenom když byl s jinými lidmi, zvlášť děvčaty, měl ruce náhle neohrabané a neklidné a pořád se chtěly tahat za klouby nebo vrážet do kapes, nebo, což bylo nejhorší, mu bloudily k obličeji a přejížděly po té vypálené krajině na tvářích, bradě a čele a přitahovaly k ní pozornost.

Dokázal by to auto spravit, ale peníze, které si v létě vydělal, byly vyhrazené pro vysokou. Zatím nikdy neměl auto a já měl pocit, že Arnie nemá představu, jak děsivým způsobem dovedou stará auta hltat peníze. Hltají je tak, jako upíři hltají krev. Mohl se vyhnout nákladům na práci tím, že si většinu udělá sám, ale součástky ho vykrvácejí k smrti, než skončí.

Něco z toho jsem mu řekl, ale on to prostě pouštěl jedním uchem tam, druhým ven. Oči měl pořád nepřítomné, zasněné. Nepoznal jsem, na co myslí.

Michael i Regina Cunninghamovi byli doma – ona skládala nekonečné, hloupé puzzle (tohle mělo asi šest tisíc různě tvarovaných kousků na čistě bílém pozadí, z čehož bych já osobně během patnácti minut vyletěl z kůže) a on si v obýváku pouštěl magnetofon.

Netrvalo dlouho a já zalitoval, že jsem si ten koláč s mlékem neodpustil. Arnie jim pověděl, co udělal, ukázal jim potvrzení a oni se okamžitě začali chytat stropu.

Abyste pochopili, Michael a Regina byli vysokoškoláci do morku kostí. Věnovali se konání dobra, což v jejich podání znamenalo protestovat. Protestovali začátkem šedesátých let ve prospěch integrace a proti Vietnamu, a když toho nechali, byl tu Nixon, otázky rasové kvóty na školách (dokázali vám citovat případ Alan Bakke slovo od slova, dokud jste neusnuli), policejní násilí a rodičovské násilí. Potom tu byly debaty – ty věčné debaty. Věnovali se debatám skoro stejně jako protestům. Byli ochotni zúčastnit se celonoční diskuse o kosmickém programu nebo školení o rovnoprávnosti nebo semináře o možných alternativách fosilních paliv, kde jedinkrát nezazněl skutečný názor. Odsloužili spousty hodin na bůh ví kolika „horkých linkách“ – pro znásilněné, drogově závislé, na linkách, kde si děcka, co utekla z domu, mohla s někým přátelsky popovídat, a na staré dobré LINCE DŮVĚRY, kam mohli volat lidé pomýšlející na sebevraždu a poslouchat, jak jim soucitný hlas říká nedělej to, kámo, máš společenský závazek vůči kosmické lodi Země. Dvacet třicet let vyučování na univerzitě vás naučí rozkmitat dásně na povel, stejně jako Pavlovovi psi byli naučeni slinit, když zazvonil zvonek. Myslím, že se vám to může dokonce i zalíbit.

Regině (trvali na tom, abych jim tykal) bylo pětačtyřicet a byla hezká poněkud chladným, napůl aristokratickým způsobem – to znamená, že se jí dařilo vypadat aristokraticky i v džínách, ve kterých vězela většinu času. Jejím oborem byla angličtina, ale když učíte na vysoké, tak to samozřejmě nestačí, jako byste na otázku, odkud jste, odpověděli „z Ameriky“. Regina si svůj obor vybrousila a vypreparovala jako zrníčko na radarové obrazovce. Specializovala se na rané anglické básníky a závěrečnou práci věnovala Robertu Herrickovi.

Michael se věnoval historii. Vypadal žalostně a melancholicky jako hudba, kterou si přehrával, i když si na žalostném a melancholickém vzezření obvykle příliš nezakládal. Při pohledu na něj jsem si někdy připomněl, co prý řekl Ringo Starr, když Beatles poprvé přiletěli do Ameriky a nějaký reportér se ho na tiskové konferenci zeptal, jestli je opravdu tak smutný, jak vypadá. „Ne,“ odpověděl Ringo, „mám prostě takový obličej.“ Michael byl taky takový. Navíc kombinace hubené tváře a silných brýlí, které nosil, z něj činily tak trochu karikaturu profesora z nějakého nelaskavého komiksu. Vlasy mu už ustupovaly a na bradě nosil malou, chmýřitou kozí bradku.

„Ahoj, Arnie,“ řekla Regina, když jsme vešli. „Nazdar, Dennisi.“ Byla to poslední veselá věc, kterou nás toho odpoledne počastovala.

Řekli jsme ahoj a vzali si koláč a mléko. Seděli jsme v koutku, kde se snídalo. V troubě se pekla večeře a říkám to nerad, ale to aroma bylo prostě odporné. Regina a Michael nějakou dobu koketovali s vegetariánstvím a dnes večer to smrdělo, jako by Regina chystala staré dobré zapečené chaluhy. Doufal jsem, že mě nepozvou na večeři.

Hudba zmlkla a Michael vyšel do kuchyně. Měl na sobě džínové kraťasy a vypadal, jako by mu právě umřel nejlepší přítel.

„Jdete pozdě, kluci,“ poznamenal. „Něco se děje?“ Otevřel lednici a začal v ní kutat. Třeba ani jemu nevoněla zapečená chaluha tak báječně.

„Koupil jsem auto,“ oznámil Arnie a ukrojil si další kus koláče.

„Cože jsi udělal?“ vykřikla okamžitě jeho matka z druhého pokoje. Vstala příliš rychle a ozvalo se zadunění, jak stehny vrazila do hrany karetního stolku, na kterém si skládala puzzle. Po zadunění následovalo rychlé šustění a ťukání kousků skládačky, která se svezla na podlahu. V té chvíli jsem zalitoval, že jsem nejel rovnou domů.

Michael Cunningham se otočil od ledničky a zahleděl se na syna, v jedné ruce jablko a v druhé kelímek bílého jogurtu.

„Děláš si srandu,“ řekl a z nějakého absurdního důvodu jsem si poprvé všiml, že jeho bradka – kterou nosil někdy od sedmdesátého roku – začíná trochu šedivět. „Arnie, děláš si srandu, viď? Řekni, že si děláš srandu.“

Vešla Regina, jako vždy vysoká a napůl aristokratická a momentálně pěkně naštvaná. Pořádně se podívala Arniemu do obličeje a poznala, že si nedělá srandu. „Nemůžeš kupovat auto,“ oznámila mu. „O čem to krucinál mluvíš? Je ti teprve sedmnáct.“

Arnie se pomalu podíval z otce u ledničky na svou matku u dveří do obývacího pokoje. Na tváři měl tvrdohlavý, zarputilý výraz, jaký jsem u něj v životě neviděl, pokud jsem se dobře pamatoval. Napadlo mě, že kdyby takhle častěji vypadal ve škole, tamější rváči by ho třeba nechali na pokoji.

„Ve skutečnosti se mýlíte,“ řekl. „Můžu ho koupit naprosto bez problémů. Nemohl jsem ho financovat hned, ale koupit ho za hotové není problém. Registrace auta v sedmnácti je samozřejmě něco úplně jiného. K tomu potřebuji vaše svolení.“

Dívali se na něj překvapeně, znepokojeně a – když jsem to uviděl, cítil jsem, jak mi srdce klesá jako kámen – s rostoucím hněvem. Přes veškeré své liberální uvažování a solidaritu s farmáři, zneužívanými manželkami, svobodnými matkami a všemi ostatními drželi Arnieho pěkně zkrátka. A Arnie si to nechal líbit.

„Myslím, že není důvod, abys takhle mluvil s matkou,“ ozval se Michael. Vrátil jogurt na místo, ponechal si jablko a pomalu zavřel dveře lednice. „Jsi příliš mladý, abys měl auto.“

„Dennis auto má,“ odpověděl Arnie okamžitě.

„Páni! Teda! Podívejte, jak už je pozdě!“ vložil jsem se mezi ně. „Měl bych už pomalu jít domů! Měl bych jít hned domů! Měl bych…“

„To, co dělají Dennisovi rodiče a co dělají tvoji rodiče, jsou dvě naprosto odlišné věci,“ řekla Regina Cunninghamová. Nikdy jsem od ní neslyšel tak studený tón. Nikdy. „A neměl jsi žádné právo udělat takovou věc, když ses s otcem a se mnou vůbec neporadil…“

„S vámi abych se poradil!“ zařval Arnie najednou. Rozlil mléko a na krku mu vystoupily žíly jako provazce.

Regina o krok ustoupila, brada jí poklesla. Ochotně bych se vsadil, že její ošklivé káčátko na ni v životě nezakřičelo. Michael vypadal stejně ohromeně. Začínalo jim docházet, co jsem už dávno vycítil – Arnie z nevysvětlitelných důvodů konečně kápl na něco, co opravdu chce. A bůh pomoz tomu, kdo se mu postaví do cesty.

„S vámi se mám poradit! Radil jsem se s vámi o každé prkotině, kterou jsem dělal! Na všechno jsme svolávali schůze, a když šlo o něco, co jsem nechtěl udělat, přehlasovali jste mě dva proti jednomu! Ale tohle není žádná pitomá schůze. Koupil jsem auto a… basta!“

„Rozhodně žádné basta,“ pronesla Regina. Rty se jí ztenčily a kupodivu (i když možná naopak) přestala vypadat pouze napůl aristokraticky. Teď vypadala jako královna anglická nebo jakákoli jiná, džíny nedžíny. Michael se prozatím držel mimo. Vypadal do puntíku stejně vyděšeně a nešťastně jako já, a mě se při pohledu na toho muže na okamžik zmocnila lítost. Nemohl ani odejít domů na večeři, aby tomu utekl – on už doma byl. Zde se odehrával surový boj o moc mezi starou a mladou gardou a ten se rozhodne způsobem, jakým už takové věci probíhají, s příšerným výbuchem hořkosti a zášti. Regina byla k boji očividně připravená, ale Michael nebyl. A já se žádného boje zúčastnit nechtěl. Vstal jsem a zamířil ke dveřím.

„Ty mu to dovolíš?“ zeptala se Regina. Povýšeně se na mě podívala, jako bychom se spolu nikdy nesmáli ani nepekli společně koláče a nejezdili společně kempovat. „Dennisi, překvapuješ mě.“

To mě dopálilo. Vždycky jsem měl Arnieho mámu docela rád, ale nikdy jsem jí docela nedůvěřoval, aspoň ne od té příhody, která se odehrála, když mi bylo asi osm let.

Arnie a já jsme si tehdy v sobotu odpoledne vyjeli na kolech do města do kina. Cestou zpátky Arnie spadl z kola, když se snažil vyhnout psovi, a pořádně si narazil koleno. Odvezl jsem ho domů na svém kole a Regina ho vzala na pohotovost, kde mu doktor vysázel půl tuctu stehů. A potom, z nějakého důvodu, když bylo po všem a bylo jasné, že Arnie bude zase úplně v pořádku, se ke mně Regina otočila a předvedla mi tu drsnější stranu svého jazyka. Seřvala mě jako pucfleka. Když skončila, celý jsem se klepal a skoro brečel – sakra, bylo mi jenom osm a viděl jsem ten den spoustu krve. Nevzpomínám si doslova, jak mě sjela, ale celkový pocit, jaký to ve mně zanechalo, byl rozčilující. Pokud si vzpomínám, začala obviněním, že jsem na něj nedával dost pozor – jako by Arnie byl mnohem mladší, přestože byl skoro přesně stejně starý jako já – a skončila prohlášením (aspoň mi to tak připadalo), že jsem to měl být já.

A dneska mi to znovu znělo úplně stejně – Dennisi, nedával jsi na něj dost pozor – a já se rozčilil. Byl jsem z Reginy unavený, i když to asi nebylo jen tím, a abych byl docela upřímný, nejspíš to bylo nejméně důležité. Když jste děcko (a koneckonců, co je sedmnáct let jiného než krajní mez dětství?), máte sklon stát na straně jiných děcek. Silný a neomylný instinkt vám říká, že pokud nezboříte pár plotů a nepovalíte pár bran, pak vás rodiče – byť s nejlepšími úmysly – budou spokojeně držet v dětské ohrádce navěky.

Cloumal mnou vztek, ale ovládl jsem se, jak nejlíp jsem uměl.

„Já jsem ho nic nenechal udělat,“ řekl jsem. „Chtěl ho, koupil ho.“ Mohl jsem jim už předtím říct, že neudělal nic horšího, než že složil zálohu, ale teď jsem to nemínil udělat. Teď jsem se vzepřel já. „Vlastně jsem se mu to snažil vymluvit.“

„Pochybuji, že ses nějak moc snažil,“ odsekla Regina. Mohla rovnou vypěnit Nekecej, Dennisi, vím, že v tom jedete spolu. Na lícních kostech jí vyrazila červeň a oči metaly jiskry. Snažila se, abych se znovu cítil jako osmiletý kluk, a nevedla si špatně. Ale já bojoval.

„Víš, kdybys znala všechna fakta, viděla bys, že ta kaše není tak horká. Koupil ho za dvě stě padesát dolarů a…“

„Dvě stě padesát dolarů!“ zvolal Michael. „Jaké auto se dostane za dvě stě padesát dolarů?“ Jeho dosavadní nepříjemně nezúčastněný postoj – pokud nešlo o prostý šok z hluku, který na protest vydal jeho dosud tichý syn – zmizel. Probudila ho cena auta. A díval se na svého syna s neskrývaným pohrdáním, ze kterého se mi udělalo trochu zle. Rád bych měl někdy děti, a jestli je budu mít, doufám, že dokážu zrovna tenhle výraz ze svého repertoáru vynechat.

Pořád dokola jsem si říkal, zachovej klid, tohle není tvoje věc ani hádka, nic, nad čím je potřeba se rozčilovat – ale koláč, který jsem snědl, mi vězel v břiše jako velký lepkavý chuchvalec a kůže mě hrozně pálila. Cunninghamovi byli už od dětství mou druhou rodinou a já cítil na vlastním těle všechny rozčilující tělesné příznaky rodinné bouřky.

„Když spravujete staré auto, můžete se o autech hodně naučit,“ řekl jsem. Najednou jsem si připadal jako potrhlá imitace LeBaye. „A dá spoustu práce, než projde technickou kontrolou.“ (Pokud vůbec, pomyslel jsem si.) „Můžete se na to dívat jako na… koníčka…“

„Já se na to dívám jako na šílenství,“ řekla Regina.

Najednou jsem chtěl vypadnout ven. Myslím, že kdyby citové vibrace v pokoji tolik nezesílily, připadalo by mi to možná zábavné. Nějak jsem se dostal do pozice, ve které jsem bránil Arnieho auto, ale to mi připadlo příliš nesmyslné, než abych se do toho vážně pouštěl.

„Jak myslíte,“ zamumlal jsem. „Mě vynechte. Jedu domů.“

„Fajn,“ vyštěkla Regina.

„Přesně tak,“ řekl Arnie bezbarvě. Vstal. „Doprdele, taky vypadnu.“

Regina strnula a Michael zamžikal, jako by dostal facku.

„Cos to řekl?“ vypravila ze sebe Regina. „Cos to…“

„Nechápu, nad čím se tak rozčilujete,“ řekl pak Arnie přízračně ukázněným hlasem, „ale nemíním tu trčet a poslouchat blbosti. Chtěli jste, abych se připravoval na vysokou, a připravuju se.“ Podíval se na matku. „Chtěla jsi, abych chodil do šachového klubu místo do školní kapely – prima, chodím tam. Podařilo se mi prožít sedmnáct let a ani jednou vás neztrapnit před bridžovým klubem nebo skončit ve vězení.“

Zírali na něj s očima rozšířenýma, jako by najednou kuchyňské zdi narostly rty a začala mluvit.

Arnie na ně hleděl, oči měl divné, bílé a nebezpečné. „Povídám, že tohle dostanu. Tuhle jedinou věc.“

„Arnie, ale pojistka…,“ začal Michael.

„Nech toho!“ zaječela Regina. Nechtěla začít probírat podrobnosti, protože to byl první krok k možnému souhlasu. Chtěla rozdrtit povstání v zárodku, rychle a dokonale. Jsou chvíle, kdy vás dospělí znechutí ve věcech, kterým nikdy nemůžou rozumět, o tom jsem naprosto přesvědčený. Tehdy jsem zrovna takovou chvíli prožil a bylo mi ještě hůř. Když Regina křičela na manžela, připadala mi sprostá a zároveň děsivá, a protože jsem ji měl rád, nepřál jsem si ji takhle vidět.

Pořád jsem lelkoval mezi dveřmi, chtěl jsem odejít, ale nezdravě mě fascinovalo to, co se tu dělo – první plnokrevná hádka u Cunninghamových, kterou jsem kdy viděl, možná první vůbec. A tohle bylo nevídané zemětřesení, aspoň desítka na Richterově stupnici.

„Dennisi, radši odejdi, než to tu probereme,“ řekla Regina zlověstně.

„Ano,“ souhlasil jsem. „Ale copak nevidíte, že děláte z komára velblouda? To auto – Regino…, Michaeli – kdybyste ho viděli…, udělá třicítku z nuly za dvacet minut, jestli se vůbec pohne…“

„Dennisi! Jdi!“

Šel jsem.

Když jsem nasedal do svého dusteru, ze zadních dveří vyšel Arnie, očividně odhodlaný dostát své hrozbě, že odejde. Rodiče vyšli za ním. Teď už vypadali nejen nakrknutě, ale i ustaraně. Trošku jsem pochopil, jak jim je. Bylo to náhlé, jako když z čistého modrého nebe udeří cyklon.

Otočil jsem klíčkem v zapalování a vycouval na tichou ulici. Od chvíle, kdy jsme si ve čtyři odpíchli, to jest před dvěma hodinami, se nepochybně udála spousta věcí. Tehdy jsem měl hlad, že bych snědl skoro cokoliv (kromě chaluh). Teď se mi žaludek houpal tak, že bych všechno zvrátil.

Když jsem odjížděl, ti tři stáli na příjezdové cestičce před svou dvoumístnou garáží (uvnitř se tulil Michaelův porsche a Reginino volvo – vzpomínám si, že jsem si trochu zlomyslně myslel Ti svoje auto dostali, co je jim do jiných) a pořád se hádali.

A je to, pomyslel jsem si teď trochu smutně i rozzlobeně. Udolají ho, LeBay bude mít svých pětadvacet dolarů a ten plymouth osmapadesát tam bude trčet dalších tisíc let. Už Arniemu takové věci provedli. Protože byl srabík. I jeho rodiče to věděli. Byl inteligentní, a když jste se dostali přes tu jeho stydlivou a opatrnou slupku, zjistili jste, že má smysl pro humor, spoustu nápadů a… že je milý, to je asi to slovo, které jsem hledal.

Milý, ale srabík.

Jeho rodiče to věděli stejně jako ostří frajeři v bílých ponožkách, co na něj pokřikovali po chodbách a patlali mu rukama brýle.

Věděli, že je srabík, a udolávali ho.

To jsem si myslel. Ale tentokrát jsem se mýlil.

3 / Druhý den ráno

Můj táta řek: „Synku,

dám se z tebe na chlast,

jestli nenecháš ježdění v tom

nadupaným lincolnovi.“

– Charlie Ryan

Druhý den ráno jsem v půl sedmé dojel k Arnieho domu a jenom zaparkoval u chodníku. Nechtěl jsem jít dovnitř, i když jeho rodiče nejspíš ještě budou v posteli – v kuchyni poletovalo z předchozího večera pořád příliš mnoho špatných vibrací, než abych si pochutnal na obvyklé koblize a kávě, které jsme si dávali před rachotou.

Arnie se skoro pět minut neukázal a já začal uvažovat, jestli třeba nedostál své hrozbě a neodešel úplně. Pak se otevřely zadní dveře a Arnie zamířil k příjezdové cestě, o nohu mu jako obvykle tloukla krabice s obědem.

Nasedl, zabouchl dveře a řekl: „Jedem, Jeevesi.“ To byl jeden z Arnieho obvyklých vtípků, když měl dobrou náladu.

Vyjel jsem, ostražitě jsem se na něj díval, skoro rozhodnutý něco říct, a pak jsem si řekl, že radši počkám, až začne sám…, pokud vůbec má něco na srdci.

Dlouho se zdálo, že nemá. Jeli jsme skoro celou cestu do práce beze slova, nebylo slyšet nic kromě WMDY, místní rockandsoulové stanice. Arnie si do rytmu nepřítomně pleskal rukou o nohu.

Nakonec začal: „Promiň, že jsi u toho včera večer musel být, kámo.“

„To nevadí, Arnie.“

„Napadlo tě někdy,“ řekl najednou, „že rodiče jsou jenom přerostlý děcka, dokud je jejich děti nevtáhnou do dospělosti? Obvykle s kopáním a křikem?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Povím ti, co si myslím,“ pokračoval. Dojížděli jsme ke staveništi, přívěs bratrů Carsonových byl už za dvěma kopečky. Provoz byl takhle brzo řídký a ospalý. Nebe mělo světle broskvovou barvu. „Myslím, že být rodičem obnáší mimo jiné snažit se zabít své děti.“

„Tos vystihl naprosto přesně,“ řekl jsem. „Naši se mě snaží zabít každou chvíli. Včera v noci se ke mně vkradla matka a přimáčkla mi polštář na obličej. Předevčírem v noci zase táta honil mě i sestru se šroubovákem v ruce.“ Žertoval jsem, ale napadlo mě, co by si asi Michael a Regina pomysleli, kdyby tuhle tirádu slyšeli.

„Já vím, že na první pohled to vypadá trochu bláznivě,“ pravil Arnie nevzrušeně, „ale je spousta věcí, které zní hloupě, dokud se nad nimi opravdu nezamyslíš. Závidění penisu. Oidipovské konflikty. Turínské plátno.“

„Mně to připadá jako hromada prázdnejch keců. Prostě ses pohádal s vašima, nic víc.“

„Ale já tomu opravdu věřím,“ řekl Arnie zadumaně. „Ne že by věděli, co činí, to je mi jasné. A víš proč?“

„Povídej,“ pobídl jsem ho.

„Protože jakmile máš děcko, víš s jistotou, že umřeš. Když máš děcko, vidíš svůj vlastní náhrobní kámen.“

„Víš co, Arnie?“

„Co?“

„Myslím, že je to k posrání žalostné,“ pravil jsem a oba jsme vyprskli smíchem.

„Tak to nemyslím,“ řekl.

Zajeli jsme na parkoviště a já vypnul motor. Ještě chvilku jsme poseděli.

„Řekl jsem jim, že se nechám škrtnout z přípravky na vysokou,“ pravil. „Řekl jsem jim, že se nechám zapsat na OŠ.“

OŠ je odborná škola. Na takovou chodí chlapci z polepšovny, samozřejmě s tím rozdílem, že oni se na noc nevracejí domů. Mají tam něco jako povinný internátní program.

„Arnie,“ začal jsem nejistě, protože jsem nevěděl, jak pokračovat. Pořád mě děsilo, jak to z ničeho nic bouchlo. „Arnie, ještě jsi nezletilý. Budou ti muset tu přihlášku podepsat…“

„Jasně, samozřejmě,“ souhlasil Arnie. Smutně se na mě usmál a v tom studeném ranním světle vypadal starší a zároveň mnohem, mnohem mladší… jako nějaké cynické děcko. „Je v jejich moci zrušit mi celý program na další rok, jestli budou chtít, a nahradit ho svým vlastním. Mohli by mě zapsat do nauky o vedení domácnosti a do světa módy, kdyby chtěli. Zákon říká, že můžou. Ale žádný zákon neříká, že mě můžou přinutit, abych úspěšně absolvoval to, co mi vyberou.“

To mě probudilo – myslím vzdálenost, kterou urazil. Jak to, že ten starý křáp pro něj najednou tolik znamená? V následujících dnech se mi ta otázka v různých podobách vracela a takhle podle mě reaguje člověk, kterého nečekaně postihla velmi smutná událost. Když Arnie řekl Michaelovi a Regině, že to auto chce mít, určitě nežertoval. Zamířil přímo do míst, kde přebývala jejich nejsilnější očekávání ohledně jeho osoby, a počínal si s bezohlednou účinností, která mě překvapila. Nevím jistě, jestli by mírnější taktika na Reginu platila, ale překvapilo mě, že to Arnie skutečně dokázal. Po pravdě řečeno mi to vyrazilo dech. Schylovalo se k tomu, že Arnie stráví poslední rok v odborné škole a vysoká vyletí oknem. A pro Michaela a Reginu to bylo naprosto nepřijatelné.

„Takže oni se prostě… vzdali?“ Blížila se chvíle, kdy bychom si měli píchnout příchod, ale nechtěl jsem toho nechat, dokud se všechno nedovím.

„To zrovna ne. Pověděl jsem jim, že si pro to auto najdu garáž a že se nebudu pokoušet jít s ním na technickou prohlídku nebo ho nechat registrovat, dokud od nich nedostanu svolení.“

„Myslíš, že ho dostaneš?“

Chmurně se pousmál, sebejistě a zároveň děsivě. Byl to úsměv řidiče buldozeru, když spouští lžíci své D–9 před obzvlášť zaberaněným pařezem.

„Dostanu,“ řekl. „Až budu připravený, dostanu ho.“

A víte co? Já mu věřil.

4 / Arnie se žení

Pamatuju si ten den,

kdy jsem si ji vybral

mezi dalšíma ojetinama,

měl jsem fakt dojem,

že je pod vrstvou rzi zlatá,

žádná rachotina…

– Beach Boys

Mohli jsme ten pátek večer dělat dvě hodiny přesčas, ale zapíchli jsme to. Dostali jsme v kanceláři šeky a jeli do libertyvillské pobočky pittsburské spořitelny a hned jsme si je vybrali. Já jsem si většinu uložil, padesátku na běžný účet (už jenom skutečnost, že jsem takový účet měl, ve mně budila nepříjemný pocit dospělosti – který, předpokládám, časem přejde) a nechal si v kapse jenom dvacku.

Arnie si vzal v hotovosti všechno.

„Tu máš,“ řekl a podával mi desetidolarovku.

„Ne,“ řekl jsem. „Vykašli se na to, kámo. Budeš potřebovat každej cent, než tu káru dáš do kupy.“

„Vezmi si to,“ opakoval. „Já dluhy platím, Dennisi.“

„Nech si to. Fakt.“

„Vezmi si to.“ Rezolutně mi peníze přistrčil.

Vzal jsem si je. Ale přinutil jsem ho, aby si vzal dolar nazpět. To zase nechtěl on.

Jeli jsme přes město k LeBayovu domku a na Arnieho to zase přišlo, pustil rádio moc hlasitě a vyťukával si rytmus bugy nejdřív o stehno a potom o přístrojovou desku. Foreigner zpívali Sprostej bílej kluk.

„Příběh mýho života, Arnie, kámo,“ řekl jsem a on se smál moc hlasitě a moc dlouho.

Choval se jako muž, který čeká, až manželka porodí. Nakonec jsem uhodl, že se bojí, jestli mu LeBay auto mezitím neprodal.

„Arnie,“ řekl jsem, „uklidni se. Bude tam.“

„Já jsem klidnej, jsem klidnej,“ usmál se na mě širokým, zářivým, falešným úsměvem. Pleť měl toho dne tak hroznou, jak jsem u něj ještě neviděl, a mě napadlo (nikoli poprvé ani naposled), jaké to asi je, být Arniem Cunninghamem, lapeným za tím rozkvašeným obličejem, vteřinu za vteřinou a minutu za minutou…

„Tak se přestaň potit. Chováš se, jako by sis měl nacvrnkat do kalhot, než tam dojedem.“

„Ale nechovám.“ Vyťukával další rychlý, nervózní rytmus na přístrojovou desku, jen aby mi ukázal, že vůbec není nervózní. Sprostej bílej kluk od Foreigner vystřídali Jukeboxoví hrdinové od Foreigner. Byl pátek odpoledne a na 104 FM začínal Víkendový mejdanový blok. Když se ohlédnu za tímto rokem, svým posledním rokem ve škole, připadá mi, že bych ho mohl odměřovat rockovými bloky… a stupňovaným, snovým pocitem hrůzy.

„O co přesně jde?“ zeptal jsem se. „Co je na tom autě zvláštního?“

Hleděl ven na Libertyville Avenue, dlouho nic neříkal a pak jediným rychlým pohybem vypnul rádio a uťal Foreigner uprostřed palby.

„Nevím přesně,“ řekl. „Možná je to tím, že poprvé od chvíle, co mi v jedenácti začaly naskakovat uhry, jsem uviděl něco hnusnějšího, než jsem já. Tohle chceš slyšet? Můžeš si to tím pádem zařadit do úhledný škatulky?“

„Hele, Arnie, neblbni,“ řekl jsem. „Já jsem Dennis, pamatuješ?“

„Pamatuju. A pořád jsme kamarádi, jo?“

„Jasně, aspoň podle posledních zpráv. Ale co to má co dělat s…“

„A to znamená, že si nemusíme lhát, aspoň si myslím, že přátelství by tohle mělo znamenat. Takže ti musím říct, že to možná není všechno psina. Vím, jakej jsem. Jsem hnusnej. Těžko si hledám přátele. Nějak… nějak lidi odpuzuju. Nechci to, ale nějak to dělám. Víš?“

Trochu neochotně jsem přikývl. Jak říkal, byli jsme přátelé a to znamenalo udržovat planý kecy na minimu.

Taky přikývl, věcně. „Jiní lidi…,“ řekl a pak opatrně dodal, „například ty, Dennisi – někdy nechápou, co to znamená. Mění to tvůj pohled na svět, když seš ošklivej a lidi se ti smějou. Těžko si udržuješ smysl pro humor. Ucpává ti to dutiny. Občas je dost těžký zůstat při smyslech.“

„No, to dokážu pochopit. Ale…“

„Ne,“ přerušil mě tiše. „Nemůžeš to pochopit. Možná si to myslíš, ale nejde to. Ne doopravdy. Ale ty mě máš rád, Dennisi…“

„Mám tě moc rád, kámo,“ řekl jsem. „Ty to víš.“

„Možná máš. A já si toho vážím. Jestli mě máš rád, tak víš, že je to proto, že je na mně ještě něco jinýho – něco pod těma beďarama a hloupým ksichtem…“

„Tvůj obličej není hloupej, Arnie,“ řekl jsem. „Možná zvláštní, ale ne hloupej.“

„Jdi do prdele,“ usmál se.

„I s tím poníkem, na kterým jsi přijel, kovboji.“

„Prostě to auto je taky takový. Něco v sobě má. Něco jinýho. Něco lepšího. Já to vidím, to je všecko.“

„Fakt?“

„Jo, Dennisi,“ řekl tiše. „Vidím to.“

Zabočil jsem na Main Street. Už jsme se blížili k LeBayovi. A najednou mě napadlo něco moc ošklivého. Co když Arnieho fotřík poslal některého kamaráda nebo studenta šupito presto k LeBayovi, aby auto koupil dřív než jeho syn? Trochu machiavellistické, řeknete možná, ale mozek Michaela Cunninghama byl hodně nevypočitatelný. Jeho specializací byla historie vojenství.

„Uviděl jsem to auto – a cítil, jak mě vyloženě přitahuje… Nedokážu to pořádně vysvětlit ani sám sobě. Ale…“

Hlas mu zakolísal, šedivé oči zasněně hleděly vpřed.

„Ale viděl jsem, že bych ji dokázal vylepšit,“ dokončil.

„Chceš říct spravit?“

„Jo… vlastně ne. To zní moc neosobně. Spravují se stoly, židle, takové věci. Sekačka na trávu, když nechce nastartovat. A obyčejná auta.“

Možná si všiml, jak mi vyletělo obočí. Ale zasmál se – trochu jako by se bránil.

„Jo, já vím, jak to zní,“ řekl. „Neříká se mi to lehko, protože vím, jak to zní. Ale ty jsi kamarád, Dennisi. A to znamená minimum keců. Myslím, že to není obyčejný auto. Nevím, proč si to myslím…, ale myslím si to.“

Otevřel jsem pusu a chtěl říct něco, čeho bych později mohl litovat, něco o tom, aby si udržel nadhled, nebo dokonce možná něco o tom, jak se vyvarovat příznaků posedlosti. Ale jenom jsem zahnul za roh do LeBayovy ulice.

Arnie nabral vzduch do plic chraptivým, bolestným hltem.

Na LeBayově dvorku zel obdélník trávy, která byla ještě žlutější, vypelichanější a ošklivější než zbytek dvorku. Na jedné straně obdélníku zůstala chorobně vyhlížející olejová skvrna, která se vsákla do země a zahubila všechno, co tam rostlo. Ten obdélníkový kus země byl tak odporně hnusný, že skoro věřím, že by člověk oslepl, pokud by se na něj díval moc dlouho.

Včera na tom místě stál Plymouth ročník 1958.

Místo bylo stejné, ale plymouth zmizel.

„Arnie,“ řekl jsem, když jsem zajížděl k obrubníku, „jenom zachovej klid. Kristepane, nevylítni jako bezhlavej.“

Nevěnoval mi za mák pozornosti. Pochybuji, že mě vůbec slyšel. Ve tváři zbledl jako křída. Fleky, které mu pokrývaly obličej, vystoupily jako fialové, svítivé hrboly. Otevřel dveře mého dusteru a soukal se ven dřív, než jsem zastavil.

„Arnie…“

„To můj fotr,“ vyjekl vztekle a zoufale. „Tohle je přesně styl toho parchanta.“

A byl pryč, utíkal přes trávník ke dveřím LeBaye.

Vystoupil jsem, spěchal za ním a chmurně uvažoval, kdy tahle bláznivá šlamastyka asi skončí. Nevěřil jsem svým uším, že Arnie Cunningham nazval Michaela parchantem.

Arnie zvedl pěst, aby zabouchal, když se dveře otevřely. V nich stál Roland D. LeBay osobně. Dnes si vzal přes bederní korzet košili. Hleděl na rozzuřeného Arnieho s dobrotivým, chtivým úsměvem.

„Nazdar, synku,“ pozdravil ho.

„Kde je?“ zuřil Arnie. „Dohodli jsme se! Krucinál, dohodli jsme se! Mám potvrzení!“

„Vychladni,“ zpražil ho LeBay. Uviděl mě stát na dolním schodku s rukama zastrčenýma hluboko do kapes. „Co se tvýmu kamarádovi stalo, synku?“

„Auto je pryč,“ vysvětlil jsem mu. „To se mu stalo.“

„Kdo ji koupil?“ řval Arnie. V životě jsem ho neviděl tak zuřit. Kdyby měl v té chvíli pistoli, určitě by ji přiložil LeBayovi ke spánku. Chtě nechtě jsem byl jako očarovaný. Bylo to, jako by se králík najednou proměnil v masožravce. Bůh mi odpusť, dokonce mi proletělo hlavou, jestli třeba nemá nádor na mozku.

„Kdo ji koupil?“ opakoval LeBay mírně. „Přece nikdo, synku. Ale ty jsi na ni složil zálohu. Zacouval jsem s ní do garáže, nic víc. Naložil jsem náhradní součástky a vyměnil olej.“ Ulízl si vlasy a počastoval nás oba absurdně velkomyslným úsměvem.

„Jste fakt kabrňák,“ zahučel jsem.

Arnie na něj nejistě hleděl, potom ztuhle otočil hlavu a podíval se na zavřená vrata skromné, jednomístné garáže, připojené k domku škvárovou cestičkou. Škvárová cestička, jako všechno u LeBaye, už zažila lepší časy.

„Kromě toho jsem ji nechtěl nechávat venku, když jsi mi na ni složil nějaký peníze,“ pokračoval. „Měl jsem kdysi potíže s pár lidma v týhle ulici. Jednou v noci nějakej kluk hodil po mým autě kamenem. No jo, někteří sousedi přišli rovnou ze starý B. H.“

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Brigáda hajzlů, synku.“

Přejel opačnou stranu ulice zlověstným pohledem odstřelovače, zaměřoval úhledná, úsporná benzínová vozítka, která už přivezla své páníčky z práce, zaměřoval děti hrající si na babu a skákající přes švihadlo, lidi usazené na verandách a se sklenkou v ruce vychutnávající první večerní chládek.

„Rád bych věděl, kdo ten kámen hodil,“ řekl potichu. „Pane jo, moc rád bych věděl, kdo to byl.“

Arnie si odkašlal. „Promiňte, že jsem na vás tak vyjel.“

„Nedělej si starosti,“ řekl LeBay stroze. „Vždycky rád vidím chlapíka, co se umí brát o svoje… nebo o skoro svoje. Přinesls prachy, hochu?“

„Ano, mám je.“

„Tak půjdem do baráku. Pojďte oba. Přepíšu ji na tebe a pak to zapijem pivem.“

„Ne, děkuju,“ odmítl jsem. „Já zůstanu tady, jestli vám to nevadí.“

„Jak je libo, synku,“ řekl LeBay… a mrkl. Do dneška nemám ponětí, co to mrknutí mělo znamenat. Zašli dovnitř a dveře se za nimi s prásknutím zabouchly. Rybka uvízla v síti a bylo třeba ji obrat do poslední kůstky.

Cítil jsem se mizerně, prošel jsem po škvárové cestičce ke garáži a zkusil vrata. Snadno vyjela nahoru a ven se vyvalily stejné puchy, které jsem cítil, když jsem včera otevřel dveře plymouthu – olej, staré polstrování, akumulované teplo dlouhého léta.

O jednu zeď se opíraly hrábě a další zahradnické náčiní. U druhé stěny ležela velmi stará hadice, pumpička na kolo a stařičký golfový pytel s rezavými holemi. Uprostřed, nosem nasměrovaným ven, stálo Arnieho auto. Christina vypadala na míli dlouhá oproti dnešním cadillakům, které působí nedorostlým a hranatým dojmem. Pavučinovité praskliny po straně předního skla odrážely světlo a měnily je v matnou rtuť. Nějaký kluk s kamenem, jak LeBay říkal – nebo to třeba byla malá nehoda při návratu z hospody po noci plné whisky s pivem a vyprávění o bitvě u Bulge nebo Pork Chop Hill. O starých dobrých časech, kdy člověk mohl vidět Evropu, Pacifik a tajemný Východ zpoza miřidel bazuky. Kdopak ví… a co na tom záleželo? Každopádně nebude snadné najít náhradu za tak obrovské přední sklo.

Ani levné.

Arnie, Arnie, pomyslel jsem si. Kamaráde, pleteš si na sebe pořádnej bič.

Splasklou pneumatiku LeBay odmontoval a opřel o zeď. Spustil jsem se na kolena, opřel se o ruce a nakoukl pod auto. Začala se tam tvořit čerstvá olejová skvrna, černala se na hnědavém stínu starší, širší skvrny, která se za celou řadu let vsákla do betonu. Nijak to mou depresi nevylepšilo. Blok motoru byl určitě prasklý.

Obešel jsem auto ke dveřím řidiče, a když jsem sevřel rukojeť, zahlédl jsem ve vzdáleném rohu garáže popelnici. Vykukovala z ní velká plastová láhev. Na obrubě byla vidět písmena SAPPH.

Zaúpěl jsem. No jo, vyměnil olej. Skvělý. Původní olej mu došel – všechno, co zbývalo – a nalil dovnitř pár litrů motorového oleje Sapphir. Toho dostanete v obchoďáku pětadvacet litrů v recyklovaném kanystru za tři padesát. Roland D. LeBay byl fakt kabrňák, jen co je pravda. Roland D. LeBay byl dobrota sama.

Otevřel jsem dveře auta a vklouzl za volant. Teď už mi pach v garáži nepřipadal tak dusný ani obtížený pocitem marnosti a neužitečnosti. Volant auta byl široký a červený – byl to sebejistý volant. Znovu jsem se podíval na ten úžasný tachometr, který byl kalibrovaný ne do sedmdesáti nebo osmdesáti, ale až do sto dvaceti mil za hodinu. Pod tím žádné kilometry v červených čísílkách; když tohle děťátko sjelo z montážní linky, ve Washingtonu teprve čekali, až někoho napadne měřit v metrech. A žádná červená pětapadesátka na tachometru. Tehdy jste dostali galon benzínu za necelý třicetník a možná i za míň, pokud ve vašem městě propukla cenová válka. Arabské naftové embargo a dvoupěťáková omezená rychlost měly pořád ještě patnáct let čas.

Staré dobré časy, pomyslel jsem si a musel se pousmát. Zaštrachal jsem nalevo od sedadla a našel malou konzoli s knoflíky, kterými se dalo sedadlo posunovat dozadu a dopředu a nahoru a dolů (pokud pořád fungovaly, o to šlo). Chtělo to energii, abych se blýskl brilantní slovní hříčkou. Byla tam klimatizace (určitě nebude fungovat), tempomat a velké tlačítkové rádio se spoustu chromu – jenom na střední vlny, samozřejmě. V roce 1958 bylo pásmo FM téměř hluchou pustinou.

Položil jsem ruce na volant a cosi se stalo.

Ani teď, po dlouhém přemýšlení, pořádně nevím, co to bylo. Možná nějaké vidění – jenomže v tom případě nebylo nijak oslnivé. Prostě se mi v té chvíli zdálo, že roztrhané čalounění zmizelo. Potahy byly celé a příjemně voněly po vinylu… nebo možná po opravdové kůži. Ošoupaná místa na volantu zmizela; chrom přívětivě pomrkával v letním večerním světle, které sem padalo garážovými vraty.

Pojďme se projet, hochu, zdálo se, že šeptá Christina v létem rozpálené, tiché LeBayově garáži. Pojďme si zajezdit.

A na okamžik se zdálo, že se všechno změnilo. Ta odporná pavučina prasklin v čelním skle zmizela – nebo to aspoň tak vypadalo. Cancourek LeBayova trávníku, který jsem viděl, už nebyl žlutý, zaplevelený a neplešatěl, ale byl sytě zelený, hustý a čerstvě posekaný. Chodník za ním byl nedávno vybetonovaný, bez jediné prasklinky. Venku jsem zahlédl (aspoň mi to tak připadalo nebo se mi to zdálo) Cadillac ročník padesát sedm. Tahle krasavice od GM byla tmavě mátově zelená, na frajerských bělobokých pneumatikách ani flíček a poklice naleštěné jako zrcadla. Cadillac velikosti lodi, a proč ne? Benzín byl skoro stejně levný jako voda z vodovodu.

Pojďme se projet, hochu…, pojďme si zajezdit.

Jasně, proč ne? Mohl bych vyjet a zamířit do města, ke staré střední škole, která pořád stála – shoří až za šest let, až v roce 1964 – a mohl bych zapnout rádio a chytit Chucka Berryho, jak zpívá „Maybelline“ nebo Everly Brothers vypalující „Wake Up Little Susie“ nebo třeba Robina Lukea, jak kvílí „Susie Darling“. A pak bych…

A pak jsem z auta vylezl, jak nejrychleji to šlo. Dveře se otevřely s táhlým, pekelným zaskřípáním a loktem jsem se pořádně praštil o zeď garáže. Zabouchl jsem dveře (nechtěl jsem se jich už ani dotknout, abych řekl pravdu) a pak jsem jen tak stál a díval se na plymouth, už zbavený kouzla, který bude brzy patřit mému kamarádovi Arniemu. Třel jsem si odřenou brňavku. Srdce mi bouchalo jako splašené.

Nic. Žádný čistý chrom, žádné nové potahy. Naopak, spousta fleků a rzi, jeden reflektor chyběl (toho jsem si předchozího dne nevšiml), rádiová anténa byla bláznivě nakřivo. A ten prašný, špinavý pach stáří.

V té chvíli jsem došel k závěru, že se mi auto mého kamaráda Arnieho nelíbí.

Vyšel jsem z garáže a pořád jsem se při tom ohlížel – nevím proč, ale vadilo mi, že mám to auto za zády. Vím, jak pitomě to zní, ale přesně tak jsem se cítil. A to auto tam dřepělo s tím svým flekatým rezatým chladičem, nebylo na něm nic hrozivého ani divného, byl to prostě hodně starý plymouth s nálepkou technické kontroly, která ztratila platnost v červnu 1976 – pěkně dávno.

Z domu vycházel Arnie a LeBay. Arnie držel v ruce proužek bílého papíru – potvrzení o prodeji, jak jsem pochopil. LeBayovy ruce byly prázdné; peníze už nechal zmizet.

„Doufám, že si s ní užiješ,“ říkal LeBay a nevím, proč mi najednou připadal jako velmi starý pasák, prodávající holku hodně mladému klukovi. V tu chvíli se mi z něho udělalo skoro špatně – s tou jeho lupénkou na lebce a propoceným bederním korzetem. „Myslím, že ti s ní bude fajn. Časem.“

Mírně revmatickýma očima našel moje oči, na chvilku se do nich zahleděl a pak sklouzl pohledem zpátky k Arniemu.

„Časem,“ opakoval.

„Jasně, určitě,“ souhlasil Arnie nepřítomně. Přešel ke garáži jako náměsíčník a tam jenom stál a hleděl na auto.

„Klíčky jsou v zapalování,“ upozornil ho LeBay. „Odvez si ji už sám. To chápeš, že?“

„Chytne vůbec?“

„Včera večer mi chytla,“ řekl LeBay, ale očima zabloudil k obzoru. A potom tónem někoho, kdo si nad celou záležitostí myje ruce: „Počítám, že tvůj kámoš tady bude mít v kufru určitě lano.“

No, já jsem odtahovací lano v kufru opravdu měl, ale moc se mi nelíbilo, že to LeBay uhodl. Nelíbilo se mi, že to uhodl, protože… povzdychl jsem si. Protože jsem nechtěl mít s Arnieho vztahem k tomu starému křápu nic společného, ale viděl jsem, jak do něho krok za krokem zabředám stále hloub.

Arnie nějakými dotazy nebo vysvětlováním opovrhl. Vešel do garáže a vlezl do auta. Večerní slunce do něj šikmo svítilo a já zahlédl obláček prachu, který se zvedl, když Arnie usedl, až jsem si automaticky oprášil zadek u kalhot. Arnie chvilku seděl za volantem, rukama ho volně držel, a já cítil, jak se můj neklid vrací. Svým způsobem to bylo, jako by ho to auto spolklo. Říkal jsem si, nech toho, krucinál, není přece důvod, abych se choval jako potřeštěná holka ze sedmé třídy.

Potom se Arnie trochu naklonil. Motor se začal roztáčet. Obrátil jsem se a střelil po LeBayovi zlostným, vyčítavým pohledem, ale ten si znovu prohlížel nebe, jako by čekal déšť.

Motor nechtěl chytit; v žádném případě nemínil chytit. Můj duster byl ve slušné formě, ale ty dva, které jsem měl předtím, byly křápy (poměrně zachovalé; ani jeden nedosahoval výjimečnosti Christiny) a moc dobře jsem znal ten zvuk chladných zimních rán, to pomalé a unavené vrzání, které znamenalo, že baterie vyškrabuje zbytečky sil.

Rrr…rrr…rrr… rrr…rrr……rrr……rrr…

„Nenamáhej se, Arnie,“ řekl jsem. „Nechytí.“

Ani nezvedl hlavu. Otáčel klíčkem zas a znova. Motor pomalu, bolestně vrzal.

Přešel jsem k LeBayovi. „Nemohl jste to nechat běžet aspoň tak dlouho, aby se trochu dobila baterka?“ zeptal jsem se.

LeBay po mně přejel svýma nažloutlýma, revmatickýma očima, nic neřekl, a pak znovu začal vyhlížet na nebi déšť.

„Nebo jste to možná nenastartoval vůbec. Možná jste si sem zavolal pár kamarádů, aby vám to pomohli dotlačit do garáže. Pokud vůbec takový hovado jako vy nějaký kamarády má.“

Podíval se na mě. „Synku, ty vůbec nic nevíš. Ještě ti neuschlo mlíko na bradě. Kdyby ses protrmácel tolika válkama jako já…“

Schválně jsem řekl: „Ať jdou ty vaše války do prdele,“ a přešel jsem ke garáži, kde se Arnie pořád snažil nastartovat. To by se stejně tak mohl snažit vypít Atlantik brčkem nebo doplachtit s horkovzdušným balonem na Mars, pomyslel jsem si.

Rrr…… rrr………rrr….

Brzičko se z té staré zkorodované Searsovy baterie vycucne poslední ohm a erg a pak se ozve nejzoufalejší ze všech zvuků, jaké vozidlo umí vydat a který je nejčastěji slyšet na rozmáčených okreskách a pustých dálnicích: tupé, sterilní cvaknutí cívky, po kterém následuje odporný smrtelný chrapot.

Otevřel jsem dveře u řidiče. „Přinesu lano,“ řekl jsem.

Zvedl hlavu. „Myslím, že kvůli mě naskočí.“

Cítil jsem, jak se mi rty roztahují do širokého, falešného úsměvu. „No, já je přinesu, pro všechny případy.“

„Jasně, jak chceš,“ řekl nepřítomně a pak se ozval jeho hlas, tak tichý, že skoro nebyl slyšet: „No tak, Christino. Co říkáš?“

Ve stejném okamžiku se mi v hlavě probudil zase ten hlas: Pojďme se projet, hochu…, pojďme si zajezdit – a já se otřásl.

Znovu otočil klíčkem. To, co jsem čekal, bylo cvaknutí cívky a smrtelný chrapot. To, co jsem uslyšel, bylo pomalé škytnutí motoru, který najednou nabíral otáčky. Motor chytil, krátce se rozběhl, pak ztichl. Arnie znovu otočil klíčkem. Motor zaškytal rychleji. Vystřelilo to do karburátoru, v uzavřeném prostoru garáže se to rozlehlo hlasitě jako rozbuška. Poskočil jsem. Arnie nikoliv. Byl ztracený ve vlastním světě.

V tomhle okamžiku bych jindy několikrát zaklel, abych tomu pomohl: No tak, ty mrcho, tohle vždycky docela zabralo. Jedem, děvko mělo taky něco do sebe a občas ten trik obstaralo staré, dobré, srdečné Do prdele, NASKOČ! Většina kluků, které znám, by udělala totéž; myslím si, že je to jedna z věcí, které přebíráte od otce.

Matka vám zanechává většinou praktické rady – když si budeš dvakrát měsíčně stříhat nehty na nohou, nebudeš mít v ponožkách tolik děr; polož to, nevíš, kde to bylo předtím; sněz i mrkvičku, jsou v ní vitamíny – ale od otce se dozvíte příslušné kouzlo, dostanete talismany a ta pravá zaklínadla. Když auto nechce nastartovat, zaklej – a pečlivě dbej, abys mu nadával jako ženské. Kdybyste se vrátili o sedm generací nazpět, nejspíš byste našli svého předka, jak nadává pitomé oslici, která se zastavila uprostřed mostu někde v Sussexu nebo v Praze.

Ale Arnie autu nenadával. Jenom si potichu zamumlal: „No tak, holčičko, co říkáš?“

Otočil klíčkem. Motor dvakrát škytl, vystřelil znovu do výfuku a pak nastartoval. Znělo to strašlivě, jako by si čtyři z osmi pístů vzaly volno, ale Arnie motor natočil. Sotva jsem tomu věřil, ale nechtěl jsem tu postávat a diskutovat s ním o tom. Garáž se rychle plnila modrým dýmem a výfukovými plyny. Vyšel jsem ven.

„Tak přece jenom se rozběhla, co?“ prohodil LeBay. „A nemusíš riskovat svou vlastní převzácnou baterku.“ Odplivl si.

Nenapadla mě žádná odpověď. Po pravdě řečeno jsem se cítil trochu trapně.

Auto pomalu vyjelo z garáže, vypadalo tak nemožně dlouhé, že se mi chtělo smát nebo brečet nebo něco udělat. Bylo neuvěřitelné, jak dlouhé vypadalo. Jako by šlo o nějaký optický klam. A Arnie za volantem vypadal úplně maličký.

Stáhl okénko a kývl na mě. Museli jsme skoro křičet, abychom se slyšeli – to byla další věc na Arnieho milé Christině: měla strašně hlučný a rachotivý hlas. Bude se muset urychleně předělat na střední třídu. Pokud z výfukového systému zbylo něco, k čemu by se dal přidělat tlumič, to jest pokud zbylo něco kromě té prorezlé manžety. Od chvíle, kdy Arnie usedl za volant, maličký účetní automobilového oddělení v mé hlavě vypočetl celkové náklady na nějakých šest set dolarů – kromě prasklého předního skla. Bůh ví, kolik bude stát jen to.

„Odvezu ji k Darnellovi,“ zaječel Arnie. „Inzeroval v novinách, že se u něj dá parkovat za dvacet dolarů týdně!“

„Arnie, dvacka týdně za parkování je moc!“ zahulákal jsem.

Další okrádání mladistvých a nevinných. Darnellova garáž sídlila vedle čtyřakrového automobilového vrakoviště, které bylo známé pod falešně radostným jménem Darnellovy použité součástky. Párkrát jsem tam byl, jednou abych koupil startér pro svůj duster a jednou pro opravený karburátor do mercury, což bylo moje úplně první auto. Will Darnell byl odporné prase, hodně pil a kouřil smradlavé doutníky, i když prý měl pořádné astma. Tvrdil, že nesnáší skoro všechny puberťáky s autem v Libertyvillu…, ale to mu nebránilo, aby s nimi obchodoval a obíral je.

„Já vím,“ zaječel Arnie přes rachot motoru. „Ale je to jenom na týden nebo dva, dokud nenajdu něco levnějšího. Takhle ji nemůžu přivézt domů, Dennisi, tátu a mámu by z toho kleplo!“

To se teda nepletl. Otevřel jsem pusu, abych mu řekl ještě něco – možná ho znovu poprosil, aby toho šílenství nechal, než se mu úplně vymkne z ruky. Pak jsem pusu zase sklapl. Obchod byl uzavřen. Kromě toho se mi už nechtělo přeřvávat rachot výfuku ani nabírat do plic další dávku hnusných plynů plných připečeného uhlíku.

„Tak jo,“ řekl jsem. „Pojedu za tebou.“

„Prima,“ zazubil se. „Pojedu po Walnut Street a Basin Drive. Chci se vyhnout hlavním silnicím.“

„Jak chceš.“

„Díky, Dennisi.“

Přepnul automatickou převodovku znovu na D a plymouth poskočil o půl metru a pak skoro chcípl. Arnie polechtal plyn a Christina vypustila mračno smradlavého kouře. Plymouth se odplížil po LeBayově příjezdové cestičce na ulici. Když Arnie šlápl na brzdu, rozsvítilo se jenom jedno koncové světlo. Můj fiktivní automatický účetní okamžitě připočetl dalších pět dolarů.

Arnie namáhavě zatočil volantem vlevo a vyjel na ulici. Pozůstatky výfuku zanechaly na nejnižším místě příjezdové cestičky rezavý škrábanec. Arnie přidal plyn a auto zařvalo jako uprchlík ze závodů auťáků na Philly Plains. Na druhé straně ulice se lidé začali vyklánět z verand a vycházet ze dveří, aby se podívali, co se to děje.

Christina s řevem a vrčením jela ulicí rychlostí asi deset mil za hodinu a chrlila při tom obrovitá smrdutá mračna modrého olejového kouře, který se vznášel ve vzduchu a pak se pomalu táhl vlahým srpnovým večerem.

Po čtyřiceti metrech, před stopkou, auto chcíplo. Kolem korábu projel nějaký kluk na raleighu a ke mně dolehl jeho drzý, pronikavý pokřik: „Hoď to do šrotu, šéfe!“

Z okénka vystřelila Arnieho sevřená pěst. Prostředník se vztyčil v neomylném gestu. Opět poprvé. V životě jsem neviděl, že by Arnie tohle na někoho udělal.

Startér zakňučel, motor zakašlal a chytil. Tentokrát zaduněla celá salva ran do karburátoru. Jako by se na Laurel Drive v Libertyvillu, USA, právě v tomto okamžiku vynořil někdo se samopalem. Zasténal jsem.

Nebude dlouho trvat a někdo zavolá policajty kvůli veřejnému pohoršení a oni Arnieho seberou za jízdu v neregistrovaném, technicky nezpůsobilém vozidle – a pravděpodobně taky za rušení veřejného pořádku. To mu situaci doma zrovna nevylepší.

Poslední rána zaduněla ozvěnou – valila se ulicí jako výbuch z hmoždíře – a pak plymouth zabočil vlevo na Martin Street, která asi po míli ústila na Walnut. Červené, jakoby zkrvavené zapadající slunce na chvilku zezlátlo, než zmizelo z dohledu. Viděl jsem, že Arnie má loket vystrčený z okna.

Zabočil jsem k LeBayovi, znovu jsem zuřil, chtěl jsem mu ještě jednou pořádně vynadat. V hloubi duše mi bylo zle, to vám povídám. Ale to, co jsem uviděl, mě úplně přimrazilo.

Roland D. LeBay brečel.

Bylo to hrozné a legrační a hlavně to bylo ubohé. Když mi bylo devět, měli jsme kocoura, jmenoval se Kapitán Beefheart; srazil ho náklaďák. Odvezli jsme ho k veterináři – máma musela jet pomalu, protože plakala a špatně viděla na cestu – a já seděl vzadu s Kapitánem Beefheartem. Ležel v krabici a já mu pořád opakoval, že ho doktor zachrání, že bude v pořádku, ale i takový malý devítiletý pitomeček jako já chápal, že Kapitán Beefheart už nikdy nebude znovu v pořádku, protože mu vyhřezávaly vnitřnosti a z konečníku mu tekla krev a v krabici a na srsti měl výkaly a umíral. Snažil jsem se ho pohladit a on mě kousl, přesně do citlivého místa mezi palcem a ukazovákem. Hrozně to bolelo, ale ta strašná lítost byla horší. Od té doby jsem nikdy nic takového necítil. Ne že bych si stěžoval, rozumějte mi dobře; netvrdím, že by lidi měli takové pocity prožívat často. Zkuste prožít hodně takových pocitů a podle mě skončíte ve cvokárně u pletení košíků.

LeBay stál se skloněnou hlavou na svém vypelichaném trávníku kousek od místa, kde všechno vyhubila velká olejová skvrna, v ruce obrovský dědkovský šnuptychl, kterým si utíral oči. Na tvářích se mu mastně leskly slzy, spíš jako pot než opravdové slzy. Ohryzek mu poskakoval.

Otočil jsem hlavu, abych se nemusel koukat, jak brečí, a náhodou jsem se zahleděl přímo do jeho jednomístné garáže. Předtím vypadala fakticky plná – jasně, byla tam spousta krámů kolem zdí, ale hlavně tam bylo to obrovité staré auto s dvojitými světlomety a klenutým předním sklem a rozlehlou kapotou. Teď ty věci kolem zdí jenom zdůrazňovaly totální prázdnotu, která v garáži zavládla. Vypadala jako ústa bez zubů.

Bylo to skoro stejně hrozné jako LeBay. Ale když jsem se ohlédl, ten starý parchant se už ovládal – no, skoro. Přestal slzet a nacpal si kapesník do zadní kapsy starých kalhot. Ale obličej měl pořád bez výrazu. Jako vygumovaný.

„Tak, a je to,“ zachraptěl. „Už ji nemám, synku.“

„Pane LeBayi,“ řekl jsem, „hrozně si přeju, aby můj kamarád mohl prohlásit totéž. Kdybyste věděl, jak mu kvůli té rezaté kraksně zatopili doma…“

„Vypadni. Mektáš jako blbá ovce. Pořád jenom bé, bé, bé, nic jinýho z tebe nevypadne. Myslím, že tvůj kamarád má víc rozumu než ty. Běž se radši mrknout, jestli nepotřebuje pomoct.“

Zamířil jsem přes trávník k autu. Už jsem nechtěl být s LeBayem ani minutu.

„Nic než bé, bé, bé!“ ječel vztekle za mnou a připomněl mi tím jednu starou písničku od Youngbloods – Umím jednu notu, hraju ji, jak umím. „Nevíš ani půlku z toho, o čem si myslíš, že znáš!“

Vlezl jsem do auta a odjel. Když jsem zahýbal na Martin Street, ohlédl jsem se a viděl, jak tam stojí na trávníku a slunce se mu odráží od plešaté hlavy.

Jak se ukázalo, měl pravdu.

Nevěděl jsem ani půlku z toho, o čem jsem byl přesvědčený, že znám.

5 / Jak jsme dorazili k Darnellovi

Mám auťák ’34, říkáme jí dřevák,

mladá sice není,

bába, ale pořád dobrá…

– Jan a Dean

Jel jsem po Martin Street k Walnut Street a zabočil vpravo, směrem k Basin Drive. Netrvalo dlouho a dohnal jsem Arnieho. Stál u obrubníku a Christina měla zvednutou kapotu. O zadní pokřivený nárazník se opíral tak starý hever, že skoro vypadal, že mohl kdysi sloužit při výměně kol aut značky Conestoga. Pravá zadní pneumatika byla splasklá.

Zajel jsem za něj, a sotva jsem vystoupil, už se k nám kolébala z domu nějaká mladá žena. Míjela při tom utěšenou sbírku kýčů, které měla rozestavěné po trávníku (dva růžové plameňáky, čtyři nebo pět kamenných kachniček v řadě za velkou kamennou kachní matkou a opravdu pěknou umělohmotnou studnu splněných přání s umělohmotnými květinami zasazenými do umělohmotného vědra). Potřebovala by zhubnout jako sůl.

„Tady ten vrak nemůžete nechat,“ řekla ústy zaplněnými žvýkačkou. „Nemůžete s tím vrakem parkovat před naším domem, to doufám víte.“

„Madam,“ oslovil ji Arnie. „Píchl jsem kolo, nic víc. Odjedu, hned jak…“

„Nemůžete to tady nechat, to doufám víte,“ opakovala jako vrtohlavá. „Za chvíli přijde domů manžel. Nechce, aby před domem parkoval nějaký vrak.“

„To není vrak,“ řekl Arnie a cosi v jeho tónu ji přimělo o krok couvnout.

„Takovýmhle tónem se mnou nemluv, synku,“ pravila nadutě tučná bebopová královna. „Stačí málo a manžel se hrozně rozčilí.“

„Koukněte,“ začal Arnie nebezpečně klidným hlasem, který použil, když se do něj pustili Michael a Regina. Sevřel jsem mu rameno. Nepotřebujeme další hádky.

„Děkujeme, paní,“ řekl jsem. „Hned to dáme do pořádku. Dáme to do pořádku tak rychle, až budete mít dojem, že se vám to auto jenom zdálo.“

„To byste měli,“ odsekla a pak píchla palcem směrem k mému dusteru. „A tvoje auto parkuje před naším vjezdem.“

Zacouval jsem s dusterem kousek výš. Dívala se a pak se odklátila zase do domu, v jehož dveřích se tlačil malý kluk a malá holka. Taky byli pěkně nařvaní. Oba pojídali výživný dvojitý hamburger.

„Mamí, čo jé?“ dožadoval se kluk. „Čo je to ža auto, mamí? Čo to jé?“

„Ticho,“ okřikla ho bebopová královna a zatáhla děti dovnitř. Vždycky rád vidím podobně osvícené rodiče, dává mi to naději do budoucna.

Došel jsem k Arniemu.

„Takže jenom píchlé kolo, co, Arnie?“ vytasil jsem se s jediným vtipem, který mě napadl.

Nepřítomně se usmál. „Mám drobnej problém, Dennisi.“

Věděl jsem, v čem problém spočívá: neměl rezervu.

Arnie znovu vytáhl peněženku – bolelo mě, když jsem viděl, jak to dělá – a podíval se dovnitř. „Musím sehnat novou pneumatiku,“ řekl.

„Jo, asi jo. Protektor…“

„Žádnej protektor. Takhle začínat nechci.“

Nic jsem neřekl, ale ohlédl jsem se ke svému dusteru. Měl jsem na něm dva protektory a připadaly mi docela vyhovující.

„Na kolik myslíš, že by přišla nová goodyearka nebo firestonka, Dennisi?“

Pokrčil jsem rameny a poradil se s maličkým automatickým účetním, který odhadl, že Arnie by dostal novou obyčejnou pneumatiku za nějakých pětatřicet dolarů.

Vytáhl dvacku a podal mi ji. „Jestli to bude víc – s daní a tak – vrátím ti to.“

Smutně jsem se na něj podíval. „Arnie, kolik ti zbylo z týdenní výplaty?“

Oči se mu zúžily a sklouzly stranou. „Dost,“ odpověděl.

Rozhodl jsem se to zkusit ještě jednou – nesmíte zapomenout, že mi bylo teprve sedmnáct a dosud jsem žil v domnění, že lidem se má vysvětlit, co je pro ně nejlepší. „Nemohl by sis zahrát ani desetníkovej poker,“ řekl jsem. „Vrazil jsi do toho auta celou týdenní výplatu. Každou chvíli tasíš prkenici, Arnie. Prosím tě, kámo. Rozmysli si to.“

Oči měl najednou jako křemen. Takový výraz jsem u něj ještě neviděl, a i když si asi budete myslet, že jsem byl nejnaivnější puberťák v Americe, nemohl jsem si ani vzpomenout, že bych takový výraz vůbec u někoho kdy viděl. Zaplavilo mě překvapení smíšené se zoufalstvím – tak bych se asi cítil, kdybych najednou objevil, že se snažím rozumně dohovořit s chlápkem, ze kterého se klube blázen. Ale od té doby jsem už ten výraz viděl mockrát a vy asi taky. Totální výpadek. Takový výraz se objeví na tváři chlapa, kterému prozradíte, že žena, kterou miluje, se mu za zády kurví.

„Nezačínej s tím, Dennisi,“ řekl.

Rozčileně jsem rozhodil ruce. „Dobře! Dobře!“

„A nemusíš ani shánět tu blbou pneumatiku, když nechceš.“ Ten křemenný, zavilý a – bůh mi odpusť, je to pravda – pitomě zarytý výraz mu z tváře nezmizel. „Já už si poradím.“

Už jsem se chystal odpovědět a možná bych mu řekl něco pěkně peprného, ale náhodou jsem sklouzl pohledem vlevo. Ta dvě nařvaná děcka se ocitla na okraji trávníku. Seděla úplně stejně obkročmo na trojkolkách, prsty upatlané čokoládou. Vážně nás sledovala.

„Žádná křeč, kámo,“ uklidnil jsem ho. „Přivezu ti tu pneumatiku.“

„Jenom jestli se ti chce, Dennisi. Vím, že už je pozdě.“

„To je v pohodě,“ řekl jsem.

„Pané?“ ozval se kluk a olizoval si čokoládu z prstů.

„Co?“ odpověděl Arnie.

„Maminka žíká, že to auto je bakané e-e.“

„Bakané e-e,“ přizvukovala malá holka. „Podělalo-pokakalo.“

„Bakané e-e,“ opakoval Arnie. „To je bystrý postřeh, že, děcka. Vaše máti je filozofka?“

„Né,“ odpověděl kluk. „Ona je Kožoloh. Já šem Váhy. Šeštla je…“

„Budu tu co nejdřív,“ řekl jsem nemotorně.

„Jasně.“

„Zachovej klid.“

„Neboj, nikoho nepraštím.“

Odkráčel jsem k autu. Když jsem vklouzl za volant, slyšel jsem, jak se ta malá holka Arnieho hlasitě ptá: „Pane, proč máte tak poďobaný obličej?“

Jel jsem asi tři kilometry k JFK Drive, která – aspoň podle mé matky, libertyvillské rodačky – bývala v časech, kdy byl Kennedy zabit v Dallasu, v centru velmi žádané čtvrti. Přejmenovat Barnswallow Drive po zavražděném prezidentovi možná přineslo smůlu, protože od počátku šedesátých let okolí ulice zdegenerovalo v ubohé předměstí. Bylo tam autokino, McDonald, Burger King, Arby a bowling. Bylo tam taky osm nebo deset servisů, protože JFK Drive vede k nájezdu na pensylvánskou dálnici.

Sehnat Arniemu pneumatiku mělo být dílem okamžiku, jenomže první dvě pumpy, kam jsem přijel, byly takové ty sámošky, které neprodávají ani olej; mají tam jenom benzín a poněkud zaostalou holku v budce z neprůstřelného skla, která sedí před počítačem, čte si National Enquirer a žvýká hroudu žvýkačky dost velkou, že by se jí udusila missourská mula.

Třetí pumpa byla Texaco, která prodávala i pneumatiky. Dokázal jsem Arniemu koupit pneumatiku, která se bude hodit k jeho plymouthu (nemohl jsem se přinutit, abych mu říkal Christina nebo třeba jen pomyslel na ni – na něj – tímto jménem) za pouhých dvacet osm padesát plus daň, ale pracoval tam jenom jeden chlápek a ten musel nasadit novou gumu Arniemu na ráfek a zároveň čepovat benzín. Celá operace se protáhla na dobrou třičtvrtěhodinu. Nabídl jsem se, že za něj budu čepovat benzín, ale šéf by ho prý zastřelil, kdyby se o tom doslechl.

Když jsem nakládal pneumatiku zpátky do kufru a zaplatil za odvedenou práci další dvě babky, časný světlý večer se už proměnil v bledě fialový pozdní večer. Každý keř vrhal dlouhý a sametový stín, a když jsem pomalu projížděl zpátky ulicí, viděl jsem, jak se zaneřáděnou prolukou mezi Arby a bowlingem skoro vodorovně prodírá poslední denní světlo. To světlo, takové množství zlaté záplavy, bylo skoro děsivé svou podivnou, nečekanou krásou.

Překvapilo mě, že se mi do krku plíží dusivá panika jako požár. To bylo poprvé toho roku – dlouhého, divného roku – kdy mě takový pocit přepadl, nikoli však naposledy. Těžko ho ale dokážu vysvětlit nebo i popsat. Mělo to něco společného s vědomím, že je jedenáctého srpna 1978 a že příští měsíc budu v posledním ročníku střední školy a že až škola znovu začne, bude to znamenat konec jedné dlouhé, poklidné fáze mého života. Připravoval jsem se na dospělost a uvědomil jsem si to – pořádně jsem si to uvědomil, poprvé, v té líbezné, ale jaksi starobylé záplavě zlatého světla, proudící uličkou mezi kuželníkem a bufetem. A myslím, že jsem tehdy pochopil, že to, co lidi opravdu děsí na dospívání, je skutečnost, že si přestanete zkoušet životní masku a začnete si zkoušet tu druhou. Pokud být dítě znamená učit se žít, potom být dospělý znamená učit se umírat.

Ten pocit minul, ale zůstal jsem po něm celý rozechvělý a plný melancholie. Nic z toho u mě dosud nebývalo zvykem.

Když jsem zabočil zpátky na Basin Drive, cítil jsem se najednou vzdálený Arnieho problémům a snažil jsem se vyrovnat se svými vlastními – myšlenka na dospělost přirozeně vedla ke gigantickým (mně aspoň gigantické připadaly) a dost nepříjemným představám, že budu muset na vysokou školu, žít mimo domov a snažit se vytvořit fotbalové mužstvo s dalšími šedesáti schopnými lidmi, kteří budou usilovat o mou pozici, místo s deseti nebo dvanácti. Možná si říkáte, světe zboř se, Dennisi, mám pro tebe novinku: miliarda rudých Číňanů si ani nevrzne, když se dostaneš do hlavní sestavy hned v prvním ročníku. Máte docela pravdu. Jenom se snažím vysvětlit, že vůbec poprvé mi ty věci připadaly opravdu skutečné… a opravdu děsivé. Mozek vás občas vyvede na takové procházky – a když nechcete jít, odvleče vás násilím.

Vůbec mi nevylepšilo náladu, když jsem uviděl, že manžel bebopové královny opravdu dorazil domů, stojí s Arniem nos proti nosu a očividně si je začnou každým okamžikem vzájemně masírovat.

Obě děti pořád seděly obkročmo na trojkolkách a vážnýma očima poletovaly sem a tam, od Arnieho k tatínkovi a zase k Arniemu, jako diváci na nějakém apokalyptickém tenisovém utkání, na kterém sudí poraženého zastřelí. Vypadaly, že čekají na okamžik, kdy tatínek vybuchne, převálcuje mého hubeného přítele a vytřese z jeho rozmašírovaného těla duši.

Rychle jsem zastavil, vystoupil a skoro se k nim rozběhl.

„Nebudu ti to opakovat stokrát!“ řval tatínek. „Povídám ti, že to zmizí a to okamžitě!“ Měl veliký rozpláclý nos plný popraskaných žilek. Tváře měl rudé jako novou cihlu a na krku nad límcem šedivé keprové pracovní košile mu vystupovaly žíly.

„Nepojedu na ráfku,“ odpověděl Arnie. „Už jsem vám to říkal. Vy byste to taky neudělal, kdyby byla vaše.“

„Tebe odvezu na ráfku, ksichte flekatej,“ pravil tatínek očividně odhodlaný ukázat dětem, jak velcí lidé řeší problémy ve Skutečném světě. „Nebudeš parkovat ten svůj přiblblej vrak před mým domem. Nevytáčej mě, hochu, nebo se ti něco stane.“

„Nikomu se nic nestane,“ řekl jsem. „No tak, pane. Dejte nám chvilku.“

Arnieho oči se vděčně přesunuly ke mně a já viděl, jak moc se bál – jak moc se pořád bojí. Vždycky byl trochu nesvůj, vždycky věděl, že na něm je něco, Bůh ví co, co určitý typ chlápků nutí vymlátit z něj duši. Nejspíš byl upřímně přesvědčený, že se k tomu opět schyluje – ale tentokrát nemínil couvnout.

Oči toho muže se přesunuly ke mně. „Další takovej,“ zahučel, jako by se divil, že může být na světě tolik parchantů. „Chcete, abych vás srovnal oba? Tohle chcete? Věřte, nedělalo by mi to potíže.“

„Nechceme, abyste nás srovnal,“ chlácholil jsem ho. „Praskla mu pneumatika, kristepane! Vy jste nikdy nepíchl?“

„Nikdy jsem nepíchl a nikdy jsem nenechal trčet nějakej starej křáp před cizím barákem tři hodiny,“ pravil Ralf hlasitě. Rty měl stažené a já viděl, jak se mu ve světle zapadajícího slunce lesknou na zubech sliny.

„Jasně.“

„Díky.“

„Co je?“