ZPOVĚDI

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka buď vymyslela, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoliv podobnost se skutečnými místy, podniky, událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2025 by Catherine Airey

Originally published as Confessions in the United Kingdom in 2025 by Viking

Translation © Alžběta Glancová, 2026

Original English title: CONFESSIONS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-808-4 (epub)

ISBN 978-80-7593-809-1(mobi)

Všem, které jsem milovala, ale opustila.

Ona sama je strašidelný dům. Není svou paní, to její předkové občas přicházejí, vyhlížejí okny jejích očí, a to je děsivé.

– Angela Carterová

Krvavá komnata a jiné povídky

OBSAH

POPIS HRY

ŠIKMÝ SVĚT

LOŽNICE

KOUPELNA

UČEBNA

STUDOVNA

PŮDA

DVÍŘKA NA PŮDU

POPIS HRY

Škola křiku je textová videohra, kde si každý hráč volí své vlastní dobrodružství. Jako hráč se ocitáte přímo ve středu příběhu. Vy rozhodnete, jak se bude vyvíjet.

Tentokrát byly sestry Magnolia a Rosemary poslány do internátní školy v Burtonportu, v hrabství Donegal.

Krátce poté, co přijedou, začnou mizet ostatní studentky.

Vaším úkolem je pomoct sestrám odložit spory, aby mohly společně odhalit školní tajemství a studentky zachránit.

Ale buďte opatrní. Vaše snaha nesmí být odhalena – jinak vám hrozí velké nebezpečí.

CORA BRADYOVÁ

NEW YORK

2001

1

Dva dny potom, co zmizela, vyplavila řeka Flushing Creek většinu těla mojí matky. V předsálí márnice byly pohodlný křesílka a pamatuju si, jak jsem byla otrávená, že tátovi netrvala identifikace těla dýl. Četla jsem Malý ženy a klidně bych tam seděla celej den. Bylo mi osm.

O osm let později, skoro na den přesně, skočil můj otec ze 104. patra Severní věže Světovýho obchodního centra. Nevím jistě, jestli skočil, ale tohle jsem si namlouvala.

Druhej den ráno jsem v New York Times viděla fotografii Padajícího muže, stejně jako všichni ostatní. Spolu se slavným záběrem fotograf tohohle člověka vyfotil ještě jedenáctkrát. O mnoho let později, když už bylo něco takovýho možný, jsem si každou fotografii důkladně prohlídla a potom jsem je poskládala jednu za druhou jako kineograf a koukala, jak se ten muž ve vzduchu převrací.

Nějakej čas se mělo za to, že šlo o cukráře z restaurace na jednom z pater zvaných Windows on the World. Později se říkalo, že to byl zvukař, bratr zpěváka ze skupiny Village People. Nikdo netvrdil, že to byl můj otec. Nikdy jsem nikomu neřekla, že jsem si myslela, že by to mohl bejt on – nejen kvůli mizivý pravděpodobnosti, ale protože bych neustála, kdyby se prokázalo, že nemám pravdu.

Kdyby někdo náhodou nevěděl, co se ten den stalo, a prostě by jen viděl tu fotku, mohl by mít za to, že jde o nějakej akrobatickej kousek.

V roce 1974 přešel jeden muž mezi vrcholky věží Světového obchodního centra po provaze. Rok nato se jinej chlápek převlíkl za dělníka, dostal se na střechu Severní věže a skočil dolů s padákem. O dva roky později se třetí muž vyšplhal na Jižní věž. Dostat se na vrchol mu netrvalo ani čtyři hodiny. Nikomu z nich se nic nestalo.

Já o těch akrobatickejch číslech věděla první poslední, protože jsem kdysi na základce o Světovým obchodním centru dělala prezentaci. Pamatuju si, jak jsem se ptala rodičů (máma byla tenkrát ještě naživu), jestli si na to pamatujou, ale odpověděli mi, že tenkrát ještě ani nebydleli v New Yorku. Od tý doby, co se přistěhovali do velkoměsta, si evidentně pamatovali hlavně stávky popelářů – dvoumetrový hory odpadků kupící se podél chodníků. Mě ale odpadky nezajímaly.

* * *

Když narazilo první letadlo, čekala jsem na Kylea. To léto jsme se u nás doma ládovali drogama a rozdávali si to, zatímco byl táta v práci. Měla jsem bejt ve třeťáku na střední, ale první tejden v září jsem trávila doma a ze záznamníku mazala vzkazy ze školy.

Pane Brady, tady Greenová, ředitelka školy Panny Marie Ustavičné pomoci. Cora měla dnes opět absenci. Mohl byste mi prosím zavolat?

Když jsem vstala, byl už otec na cestě do práce. Vysprchovala jsem se, vyčistila si zuby a vzala jsem si šaty, o kterých jsem si myslela, že je Kyle ještě neviděl. Tmavomodré s malými černými puntíky. Počasí bylo dokonalé, obloha zářivě blankytná. Chtěla jsem Kylea přesvědčit, aby se mnou došel až na Coney Island. Už jsem ale viděla, jak mu přezdívá „Koní Island“. Měla jsem to tam ráda – hřiště světa. Tehdy byl můj nejoblíbenější film Annie Hallová a nedávno zrušili horskou dráhu, která je ve filmu vidět. Chtěla jsem se podívat, jak to tam bez ní působí. Líbilo se mi, že se na Coney Islandu pořád něco mění, ale zároveň to tam je pořád stejné. Chtěla jsem se projít po Surf Avenue a chtěla jsem, aby mě Kyle viděl zářit na slunci. Přála jsem si, aby léto nikdy neskončilo. Chtěla jsem si lhát do kapsy.

Podívala jsem se na mikrovlnku, kolik je hodin. Kyle měl zpoždění. Čekání jsem nesnášela, protože já vždycky chodila všude včas nebo s předstihem. Můj otec taky. Říkal, že je to nevyléčitelná nemoc, kterou jsem po něm zdědila.

Na ostrůvku v kuchyni stála miska okoralý ovesný kaše. Otec mi ji každý ráno nachystal, abych se nasnídala, jako bych nejedla proto, že vysypat směs z pytlíku bylo příliš namáhavý. Nalila jsem do misky zbytek mlíka, šoupla jsem ji do mikrovlnky, časovač jsem nastavila na dvě minuty a přes tmavý sklo jsem civěla na otáčející se misku.

Měla jsem na Kylea vztek. Vymlouval se na to, že nemá mobil, a chodil na naše srazy s velkým zpožděním. Upozorňovala jsem ho, že lidi chodili včas i před vynálezem mobilů, a kdyby jeden vlastnil, aspoň by mi mohl dát vědět, jak moc se zpozdí. On byl ale přesvědčenej, že telefony ničí lidem mozek, způsobujou impotenci, byly vynalezený k ovládání populace vymykající se kontrole. Pořád ho pálilo zklamání z Problému roku 2000, kdy se nenaplnily katastrofický scénáře výpadků techniky.

Mikrovlnka cinkla. Zamíchala jsem kaši a dala ji ještě na minutu ohřívat, potom jsem hledala ovladač, abych si čekání mohla ukrátit sledováním televize. Kyle jednou přišel o čtyři hodiny pozdějc, vymlouval se, že nejelo metro a pak že ho kontrolovali fízlové. Říkal, že nežiju v reálným světě. Občas mi říkal „princezno“ a já nevěděla, jestli to říká, protože mu na mně záleží, nebo ne. Líbilo se mu, že disponuju penězma a bytem, kterej je většinu času prázdnej, že lednička je obvykle plná a že mám vlastní pokoj. Tvrdil, že se mu líbí moje tělo, můj úsměv a jak mi voní vlasy. Ale když jsem se ptala, s kolika holkama přede mnou spal nebo jestli se s některou z nich ještě vídá, naštval se, řekl mi, že jsem dětinská, a nějakou dobu se neukázal. Nakonec zase přišel, dělal jakoby nic a já jsem taky dělala, že se nic nestalo, protože jsem tři dny šílela, jestli ho ještě někdy uvidím.

Jednou na mě řval, že se mi nikdy nestalo nic špatnýho, a to mě rozbrečelo. Řekl mi, ať „přestanu bulet“, a mně došlo, že můžu vytáhnout mámu, moje eso z rukávu, můj bianco šek, můj trumf. Zabralo to. Věděla jsem, že jsem její smrt zneužila, a napadlo mě, jestli se mi to nevymstí. Nejspíš se mi to vymstilo.

Dá se tomu říkat osud, karma, kosmická spravedlnost udržující vesmír v rovnováze. Díky víře v něco takovýho jsem v hlavě dělala hloupý obchody. Když udělám X, možná se stane Y. Když půjdu ven a hodinu nešlápnu na čáru mezi dlažebníma kostkama, možná bude Kyle čekat před domem, až se budu vracet. Když vydržím celej den nejíst, třeba se druhej den ráno ozve. Obvykle to nevyšlo nebo jsem nedodržela svou část dohody, stejně jsem ale takhle se sebou pořád smlouvala – anebo s Bohem, co já vím.

Matka byla katolička a jako malou mě brala do kostela. Těžko se mi tam dejchalo. Možná kvůli kadidlu. Když jsem si jí postěžovala, rozplakala se, tak už jsem to nezmiňovala. Když jsem povyrostla, domyslela jsem si, že se bála, že mám astma nebo tak něco, ale na vyšetření plic mě nikdy nevzala. Dodnes se mi krátí dech, když mám úzkost. Teď už vím, že je to jen tělesná reakce na pocit ztráty kontroly, tenkrát jsem to ale brala jako důkaz, že tam Bůh je a sedí mi na hrudníku. A napadlo mě, že se s ním třeba v tu chvíli dá smlouvat.

Když jsem byla starší, začalo se smlouvání měnit. Místo abych výměnou za něco, co jsem chtěla, slibovala dobrej skutek, dělala jsem naschvál něco špatnýho. Nevím, co v tom bylo za logiku. Možná jsem nechtěla v Boha věřit, ale dokázat, že neexistuje. Říkala jsem si, kolik špatností musí asi člověk napáchat, než mu to vesmír začne vracet. Nejspíš jsem chtěla, aby si mě někdo všiml – aby se do toho někdo nebo něco vložilo.

Ovladač byl mezi polštáři na gauči, kde mě Kyle připravil o panenství, a já pak musela namočit polštář v umyvadle, když jsem se snažila vyprat skvrnu od krve. Když přišel večer otec z práce, řekla jsem mu, že je to rajčatová omáčka. Nejspíš si myslel, že mám menstruaci, takže se na nic nevyptával. Když jsem mu lhala, doufala jsem někdy, že se mě bude vyptávat, nikdy to ale neudělal.

Mikrovlnka znovu cinkla. Neměla jsem hlad. Měla jsem vztek. Pořád jsem mohla jít do školy, vykašlat se na Kylea a vzít život za jinej konec. Teď vím, že táta už přežít nemohl, že už se to stalo. Stejně si ale vyčítám, co jsem pak udělala. Pořád si myslím, že kdybych se tehdy rozhodla jinak, mohlo bejt jinak úplně všechno, nemuselo k ničemu dojít.

Udělala jsem to proto, že jsem se chtěla cejtit jinak než tehdy, když jsem na něj čekala. Šla jsem ke svý skrýši s LSD, mezi stránkama 100 a 101 v knize Milovaná od Toni Morrisonový. Vzala jsem si papírek a strčila si ho do pusy. Držela jsem ho pod jazykem, jak mi Kyle poradil, když jsem ho měla poprvý.

„Nech si ho tam deset minut, princezno,“ řekl mi tenkrát.

Zavřela jsem knížku a položila ji zpátky na konferenční stolek. Zapnula jsem televizi a došla k mikrovlnce pro ovesnou kaši, i když jsem věděla, že si ji nedám. Nejdřív jsem slyšela moderátora, záběry přišly až potom.

Svědci na místě vypověděli, že slyšeli výbuch. Stále čekáme na potvrzení, co výbuch zapříčinilo. Jak vidíte, ze Severní věže Světového obchodního centra se valí oblaka kouře.

2

Strach o otce je jedna z mejch nejživějších dětskejch vzpomínek. No, nebo spíš jak pozoruju mámu, jak se bojí o otce po bombovým útoku na Světový obchodní centrum v roce 1993. Byl samozřejmě v pohodě, ale máma vyšilovala, když čekala, až zavolá. Ta vzpomínka se mi vybavuje zcela zřetelně – ne snad proto, že bych chápala, co se děje, ale proto, že to bylo poprvý, kdy jsem se kvůli matce naprosto vědomě snažila zachovat klid, zatímco ona stepovala u telefonu. Já jsem stála nehybně jako socha, klidila jsem se jí z cesty, zírala jsem na malou ručičku na kuchyňskejch hodinách a snažila jsem se ji přistihnout, jak se pohne.

Moje matka trpěla agorafobií, hypochondrií, paranoií – a řadou dalších slov končících na -ií. Vzhledem k tomu, že nerada opouštěla byt, jsme s otcem vyráželi na výlety – jen my dva, na pěší túry. Brblala, že to není bezpečný. On trval na tom, že je důležitý, aby ze mě nebylo městský dítě, který neumí přežít v přírodě. Přespávali jsme v horách pod stanem a na plynovým vařiči jsme ohřívali jídlo z konzervy. Nebála jsem se medvědů ani pum. Věděla jsem, co mám dělat, kdybych potkala chřestýše: zůstaň v klidu, nepanikař. Někde bych našla fotku, kde mám během protestů za ochranu sekvojovejch lesů roztažený ruce a snažím se obejmout obří sekvojovej kmen. Na další ležím na břiše na kraji Grand Canyonu a koukám se dolů, na hlavě mám kšiltovku New York Giants kšiltem dozadu.

* * *

Když jsem se otočila k televizi, vybavila jsem si větu, kterou jsem měla naučenou z tý prezentace o Dvojčatech a akrobatickejch číslech.

Dvojčata jsou vyšší než nejvyšší sekvoje, nemají však ani zdaleka tak hluboké základy jako Grand Canyon.

Říkala jsem si, že když se nepohnu, možná zazvoní telefon. Nebo možná když nebudu dejchat? Zatímco jsem pozorovala druhý letadlo, zakusující se do Jižní věže, vzpomněla jsem si, co jsem udělala, a strčila si prst pod jazyk. Obrázek jin a jang se na špičce mýho prstu rozpil do černý tečky, papírek se téměř rozpustil.

Došlo mi, že mám tak hodinu, než mi LSD pořádně najede – hodinu na to, aby zavolal otec, aby se ukázal Kyle. Popadla jsem mobil, dveře jsem jenom zabouchla a zamířila ke schodům. Když jsem vylezla na střechu, viděla jsem, jak se z věží valí kouř, zdánlivě přímo přes East River do Brooklynu. Smrdělo to jako spálený dráty. Na střeše byli další lidi, všichni jsme zírali na to samý, jako by nás někdo zhypnotizoval.

Zkoušela jsem zavolat otci do práce. Potom na mobil. Na obou číslech se ozývaly jen tóny rozloženého akordu a znělo to, jako by ohlašovaly konec světa.

Dum di dá. Dum di dá.

Počkala jsem. Zkusila jsem to znovu.

Dum di dá.

Zavřela jsem oči a začala jsem počítat. Skládala jsem různý sliby. Věděla jsem ale, že tentokrát nebudou fungovat, že nemůžu vzít zpátky, co jsem udělala, zapomenout, co jsem viděla.

„Musí tam být stovky mrtvých,“ řekl někdo.

„Tisíce,“ řekl někdo jiný.

„Myslíte, že se někdo může dostat ven horem, tam, kde narazila letadla?“

„Vole, kdyby se to stalo ve filmu, tak bych tomu nevěřil.“

Začala jsem panikařit jako moje matka v den bombovýho útoku. Dech mi uvízl v hrdle. Celá jsem hořela. I ruce se mi orosily potem. Když se Jižní věž sesula k zemi, myslela jsem si, že mám konečně halucinace. Oblak prachu a sutě obživl, dejchal. Z toho, co jsem viděla ze Severní věže, šlehaly barvy jako duha, potom se všechny slily do červený, rudá postupovala dál, zaplnila oblohu, pohltila mě. Otočila jsem se a běžela zpátky únikovým východem, doufala jsem, že se mi podaří rudý uniknout. Ale bylo pozdě. Pronásledovala mě po schodech až do bytu. Nemohla jsem popadnout dech. Držela jsem si ruce před obličejem, ale cejtila jsem, jak mi proniká do pusy škvírkama mezi prsty, ovládá mě. Začalo mi zvonit v uších. Před očima jsem měla mžitky, jako bych sledovala nekvalitní video. Červený zrnění se mi za víčky mihotalo a každý zrnko mělo vlastní vysokofrekvenční hlas, jako by každý z nich šeptalo a smálo se. Obraz televize taky zčervenal, a když jsem zavřela oči, proměnily se zevnitř v ohnivý koule.

Když spadla i Severní věž, z hlasů se stal křik. Vypnula jsem televizi a zavřela oči, zacpala jsem si uši a myslela na to, jak pštrosi strkají hlavu do písku. Po všech čtyřech jsem dolezla k záznamníku. Nic. Odpojila jsem telefon a seděla v rohu místnosti, s kolenama přitaženýma k prsům. Škemrala jsem u ďábla o nějakej temnej výměnnej obchod. Ale věděla jsem, že v pekle nemůžu zůstat navždycky. Na to jsem nebyla dost silná.

Vzpomněla jsem si na pilulky, který mi Kyle dal, abych je pohlídala. Říkal, že lidi jsou za jednu jedinou ochotný zaplatit majlant, aby se po festivalech nebo ravech vyspali.

„Sladkej, bezesnej spánek,“ odpovídal, když se ho někdo ptal, jak působí.

Nikdy jsme si je spolu nedali, protože když jsem byla s Kylem, nechtěla jsem spát. Když jsme byli oba sjetý, líbilo se mi, že nás to udržuje v bdělým stavu. S Kylem jsem chtěla bejt pořád jen vzhůru.

Lahvičky jsem měla schovaný za vložkama, který jsem nikdy nepoužívala, a věděla jsem, že táta by se jich nikdy nedotkl. Našla jsem pilulky, nasypala jsem si tři do dlaně a nad umyvadlem jsem je spolkla. Dávala jsem si pozor, abych se nepodívala do zrcadla.

Myslela jsem na to, jak mě otec ukládal, když jsem byla malá. Hráli jsme hru na abecedu, tak tomu říkal. Nejdřív jsme si určili nějakou kategorii a potom jsme se střídali a vymejšleli v daný kategorii slova začínající postupně na všechny písmena abecedy.

Americký města, napadlo mě. Anchorage, Boston, Chicago…

Šla jsem do svýho pokoje.

Denver, El Paso, Fargo…

O moc dál jsem se nedostala.

3

Když jsem se probudila, bylo světlo. Bílý, ne červený. Barva stropu v mým pokoji. Když jsem zamrkala, měla jsem víčka zevnitř víceméně černý. Za oknem byla obloha modrá, ale jen po stranách sloupce dýmu valícího se pořád z centra.

Vybil se mi telefon. Nejspíš jsem zbytek dne prospala. A taky celou noc. S nabíjením jsem se neobtěžovala. Televizi jsem nechala vypnutou. Věděla jsem, že to, co jsem viděla, bylo skutečný i neskutečný, že jsem měla špatnej trip, ale že se to zároveň doopravdy stalo. Bylo mi jasný, že otec musí bejt mrtvej, spolu se spoustou dalších lidí. Věděla jsem, že s tím nemůžu nic dělat, ale potřebovala jsem se dostat z bytu, abych byla blíž místu, kde k tomu došlo.

Cestou k Brooklynskýmu mostu po Flatbush Avenue jsem pořád zavírala oči a zase je otevírala, abych se ujistila, že tam věže pořád nejsou. Jako bych předstírala, že jsou moje víčka závěrka foťáku a já potřebuju pořídit dost snímků na to, abych mohla jednoznačně dokázat, že věže zmizely. Byla jsem přesvědčená, že pořád vidím jejich obrysy. Říkala jsem si, jestli je to podobný, jako když člověk dál cejtí amputovanou končetinu.

Policajti zastavovali lidi, aby nechodili přes most do centra. Nějaká žena je přesvědčovala, že tam má syna. Prala se s nima, bouchala je, plakala a křičela, dokud se nevyčerpala. Policajti snášeli její rány. Potom ji utěšovali. Svezla se na beton a policajt, do kterýho předtím bušila, si k ní přidřepl, aby ji objal kolem ramen.

Otočila jsem se a vydala se nazpátek, tentokrát po Šestý avenue, ne po Pátý. A tam jsem ji uviděla: fotku Padajícího muže na titulní straně New York Times. Vzala jsem jeden výtisk a podala ho chlápkovi v kiosku, když vtom mi došlo, že jsem si nevzala žádný peníze. Pořád jsem na sobě měla puntíkovaný šaty. Ohmatala jsem sukni, jako bych doufala, že na ní přes noc vyrostly kapsy.

„Vezmi si je,“ řekl prodavač. „Na posledních chvílích toho chudáka nechci vydělávat. Lidi padaj z nebe. V New Yorku!“

Chtěla jsem poděkovat, ale nemohla jsem přijít na to, jak. Jako kdyby někdo přestřihl drát, a nemohlo tak dojít k fyzickýmu aktu vycházení slov z mých úst.

„Na, to si taky vezmi. Vypadáš, že by se ti šikla, beruško.“

Podal mi tyčinku Twix.

* * *

Zpátky doma jsem si sedla ke stolu a přečetla jsem si noviny od začátku do konce, než jsem si troufla znovu se podívat na fotografii. Čtení mi odjakživa pomáhalo se uklidnit, uniknout před myšlenkama, když začínaly nabírat na síle. Filmy na mě takovej účinek nemívaly. Nedokážu ale říct, co jsem si ten den přečetla. Všechno to mohlo bejt napsaný cizí řečí a já bych si toho nevšimla. Četla jsem slova, ale myslela na fotografii a snažila se vybavit si, co mi otec řekl naposled nebo co jsem řekla já jemu.

Vím, že jsme si v pondělí objednali čínu, že jsme se před zápasem New York Giants, u kterýho jsem usnula, koukali na sitcom Raymonda má každý rád.

Uvědomila jsem si, že jsem od tý doby nic nejedla, a vzpomněla jsem si, že v lednici je zbytek hovězího s nudlema a omáčkou z černejch fazolí. Miska ovesný kaše stála pořád na konferenčním stolku před gaučem, okorávala vedle Milovaný. Když jsem kaši seškrabávala do koše, zvedl se mi žaludek. Jakmile jsem otevřela plastovou krabičku s nudlema, udělalo se mi ještě hůř. Věděla jsem, že je nezvládnu sníst, nedokázala jsem se ale odhodlat k tomu, abych je vyhodila. Znovu jsem krabičku zavřela a vrátila ji do lednice. Zpod novin na mě vykukoval lesklej obal twixky. Dal mi ten chlápek u stánku čokoládovou tyčinku, která vypadala jako Dvojčata, schválně? Obě tyčinky jsem vyndala, nejdřív jsem se zakousla do jedný, potom do druhý. Během deseti vteřin byly pryč.

4

Znovu otevřeli mosty do centra a já jsem nějak prošla kontrolama. Ve vzduchu byl pořád všude prach. Zápach mi připomínal pájení, když jsme na druhým stupni vyráběli desku plošnejch spojů. Některý lidi měli roušky nebo si k obličeji tiskli mokrý utěrky. Bylo to jako na place nějakýho apokalyptickýho filmu. Cejtila jsem, jak se mi prach dostává do plic, ale neměla jsem s sebou nic, čím bych si mohla zakrýt obličej. Měla jsem stejnej pocit jako při mši. Šla jsem dál, v nepohodlí. Šla jsem a nevěděla, co dělat jinýho.

Bylo ticho. Nejezdily skoro žádný auta. Když jsem se blížila k místu, kde stávaly věže, uslyšela jsem sirény. Středem silnice přijížděli hasiči a sanitky. Nad chodníkem poletovaly papíry odvátý z trosek, zasekávaly se ve větvích stromů.

Vojáci národní gardy hlídali zátarasy, zamezovali civilistům, aby se přiblížili. Když letěla první stíhačka, myslela jsem, že se to děje celý znovu. Skrčila jsem se u nějakýho vchodu, nevěděla jsem, jestli mám jít dovnitř, nebo utíkat, kterým směrem se rozběhnout. Ztuhla jsem. Cejtila jsem, jak mi na prsa doléhá panika, svět se hroutí, jako by mi v žilách pořád kolovalo LSD, jako by po mně znovu šla rudá. Začala jsem počítat, u dveří jsem se svezla na zem, objímala jsem se kolem pasu.

„Haló, slečno, všechno v pořádku?“

Otevřela jsem oči. Dřepl si ke mně nějakej chlápek. Byl velkej, nejspíš mu bylo přes třicet, možná ke čtyřiceti. Měl sluneční brejle, ale posunul si je výš, abych mu viděla do očí. Uvědomila jsem si, že pláču a nemůžu přestat, proudil mnou strach, dral se ven. Nedokázala jsem se nadechnout.

„To bude dobrý. Máš panickou ataku. To bude v pohodě. Umím první pomoc. Jak se jmenuješ?“

Nedokázala jsem mluvit, zavrtěla jsem hlavou.

„Já jsem Gary. Ty stíhačky jsou strašidelný, viď? Já jsem se jich poprvý taky lekl. Jsou to vojáci, hlídaj. Jsi v bezpečí. Co tady děláš?“

Nevěděla jsem, jestli myslí tady v centru, nebo tady na zemi. Nevěděla jsem, jak mu to vysvětlit. Nechtěla jsem nic vysvětlovat.

„To je dobrý. Nemusíš mluvit. Hlavně dýchej, jasný? Dýchej se mnou.“

Nevím, jak dlouho jsem tam byla, dívala jsem se do Garyho tmavejch očí a snažila jsem se sledovat rytmus jeho dechu. Nejdřív jsem to nedokázala. Z hrudi se mi vydral vzlyk a nemohla jsem se nadechnout nebo jsem se rozkašlala, pálilo mě na plicích a myslela jsem na to, co se asi dělo tátovi v pekle zóny nárazu. Najednou jsem si uvědomila, že dejchám, pravidelně se nadechuju a vydechuju. Přestaly mi týct slzy.

„Myslíš, že se zvládneš postavit?“ zeptal se Gary.

Přikývla jsem.

„Fajn, tak pojď, půjdeme domů, jo? Ví rodiče, že jsi tady?“

Zavrtěla jsem hlavou a znovu jsem se rozplakala.

„Chceš jim zkusit zavolat a říct jim, že jsi v pořádku? Můj mobil moc nefunguje, ale můžeme to zkusit. Nebo tě zavedu k telefonní budce.“

Znovu jsem zavrtěla hlavou. „Určitě o tebe mají strach. Řekneš mi aspoň svoji adresu? Postarám se, aby ses dostala domů.“

Panika ustoupila natolik, aby mi hlavou zase mohly vířit myšlenky. Nechtěla jsem myslet na to, co teď budu dělat. Nechtěla jsem o otci nikomu říkat, přiznat, že jsem teď sirotek. Něco na tom, jak se o mě Gary staral, ve mně vyvolávalo touhu se schovat. Věděla jsem, že potřebuju utěšit, ale nechtěla jsem tomu uvěřit. Celý léto jsem trávila předstíráním, že jsem dospělá. Ale Garymu bylo jasný, že nejsem. Bylo mu jasný, že jsem pořád ještě dítě.

„Co nějakej kamarád?“ řekl Gary. „Kdybys mi jenom naťukala číslo do telefonu.“ Podržel přede mnou svůj mobil.

Utekla jsem. Utíkala jsem, i když jsem věděla, že to Gary už vzdal a neběží za mnou. Nebyl v dobrý kondici. Já dělala atletiku. Ale docházela mi energie, běžela jsem jen na obsah cukru z twixky. Zastavila jsem se, nemohla jsem popadnout dech, lýtkový svaly jsem měla jako z rosolu. Nevěděla jsem, kde jsem, a neviděla jsem žádný názvy ulic. Slunce zapadalo mezi budovama jako žloutek, co se každou chvíli rozlije. Na dveřích kina, před kterým jsem stála, byl lepicí gumou přilepenej papír.

Všechny filmy jsou dnes zdarma. Stavte se na limonádu a popcorn.

* * *

Byla úleva dát si popcorn, srkat brčkem sprite a vychutnávat si, že je stejnej jako vždycky – ne jako z obchodu, ale pěkně naředěnej vodou, s ledem do půlky kelímku. V kině byl chládek, skoro prázdno. Nic uvnitř nenasvědčovalo tomu, že se svět proměnil. Herci v ukázkách netušili, co se stane.

Film byl o dvou sourozencích, co spolu studujou na vysoký a o zkouškovým jedou domů. Odehrával se na druhý straně země, v opačným ročním období. Fungoval jako únik, přišla jsem na jiný myšlenky. Až do závěrečnýho záběru, kterej ukázal bratrovu znetvořenou hlavu s chybějícíma očima, jsem děj téměř nesledovala. Nechalo mě to chladnou.

Zůstala jsem sedět, dokud neskončily titulky. V sále se rozsvítilo a já si uvědomila, že mi je zima. Na rukou jsem měla husí kůži. Vstala jsem a odešla.

* * *

Z toho dne jsem si odnesla, že v krizi prochladnu, a když mi někdo nabídne pomoc, prchám. To není nejlepší kombinace. Možná se to samý stalo mýmu otci. Možná proto nezavolal.

Už se začínaly objevovat plakáty s pohřešovanýma, byly přilepený na výlohách, sloupech lamp, odpadkovejch koších, později zakrejvaly celý zdi, jako by se snažily přelepit, co se stalo, nebo zařídit, aby na to nikdo nemohl zapomenout. Zpočátku opravdu působily nadějně. Stejně jako všichni, co stáli fronty před nemocnicema, aby darovali krev, která nikdy nebyla potřeba, lidi, který vylepovali plakáty, opravdu věřili, že se objeví víc přeživších, že měli třeba otřes mozku a nemohli najít cestu domů nebo do nemocnice.

Když jsem se vrátila domů, bylo pozdě. Chodila jsem celý hodiny. Prach z podrážek zanechával na bílým koberci ťápoty. Když jsem si sundala ponožky, měla jsem na chodidlech zarudlý, rozedřený puchýře. Spolkla jsem další prášky. Vysprchovala jsem se. Lehla jsem si do postele a spala bezesným spánkem.

5

V následujících dnech jsem ani nezapnula telefon a skoro jsem nesledovala zprávy. Místo toho jsem chodila.

* * *

Když mi bylo dvanáct, naplánovali jsme si s tátou výlet, kterýmu říkal Prohlídka městskejch mostů. Šlo o to, přejít všechny mosty vedoucí na ostrov Manhattan.

Vzpomínám si, jak jsme spolu seděli nad obrovskou mapou rozloženou na stole a vymejšleli, kudy půjdeme. Přes každej most jsem nakreslila šipku, abych vyznačila směr, ve kterým ho přejdeme. Potom jsem celou cestu vybarvila žlutě. Měli jsme v plánu začít na mostě George Washingtona na straně v New Jersey, projít přes parky Fort Tryon a Inwood Hill k mostu Henryho Hudsona a přes Broadwayskej most a dál, tam a zpátky přes další mosty bychom se dostali zpátky do Brooklynu.

„Hlavně za sebou nesmíme ty mosty pálit,“ dělal si táta legraci a já jsem obracela oči v sloup, na podobný výpravy už jsem byla skoro moc velká. Přišel s tím nápadem, protože věděl, že nebudu chtít trávit celý jarní prázdniny na venkově. Popravdě jsem se na přechod mostů těšila. V dětství jsem měla ráda knížky o objevitelích a dobrodruzích, odvážlivcích a rekordmanech. Věděla jsem, že v roce 1928 přeletěla pilotka Elinor Smithová nad všema čtyřma mostama, který tenkrát vedly přes East River – přes Queensboro, Williamsburskej, Manhattanskej a Brooklynskej –, bylo jí teprve sedmnáct a udělala to proto, že jí nějakej kamarád – muž – řekl, že to nezvládne. Ráda jsem chodila s tátou pěšky a nic jinýho než chodit mě teď, když byl pryč, nenapadlo.

* * *

Odfoukla jsem prach ze svýho pentaxu. Zkontrolovala jsem, jestli fotoaparát pořád funguje, a zavěsila si ho kolem krku. Fotila jsem plakáty s pohřešovanýma – ne úplně všechny, jen když jsem viděla novýho pohřešovanýho člověka. Některý lidi museli nechat vytisknout tisíce kopií stejnýho plakátku. Bylo možný sledovat jejich trasu, po padesáti krocích se pokaždý zastavili a vyvěsili další. Možná si namlouvali, že když polepí každičkej kout města obličejem svejch blízkejch, budou na ně čekat u dveří, až se budou vracet domů. Třeba někde existuje kouzelný místo, a když ho najdou a vylepí na něm plakát, zjistí, že umí vrátit čas. Tuhle logiku jsem chápala, ačkoliv jsem v ni už sama nevěřila. Lepší něco dělat a vylepovat plakáty než čekat doma na zázrak, kterej nikdy nepřijde. A i když člověk neměl žádnej cíl, chůze pomáhala.

Pokaždý, když jsem viděla plakát s někým, kdo pracoval v bance Cantor Fitzgerald (takovejch byla spousta), říkala jsem si, jestli znal mýho tátu, jestli byl s ním, když se to stalo. Měla jsem nutkání na čísla na plakátech zavolat, ale věděla jsem, že bych se nedovolala pohřešovanejm, jen těm, co je pohřešujou.

Pohřební průvody se táhly celý týdny. V ulicích zněly dudy. Hasiči stáli v pozoru, některý měli po práci na místě katastrofy křídově bílý uniformy, na krku zavěšený plynový masky. Každej večer stáli lidi na chodnících a tleskali pracovníkům záchrannejch složek a dobrovolníkům, když na korbách nákladních aut odjížděli z místa zkázy. Ti sklápěli hlavy k zemi a byli potichu.

Já jsem se žádnejch smutečních obřadů neúčastnila. Zapálení svíčky by tátu nevzkřísilo. Místo toho jsem každej večer chodila do jinýho kina na cokoliv, co zrovna dávali.

Tahle rutina mě udržovala v příjemný lhostejnosti. Čekala jsem, že se mi bude špatně spát nebo že budu mít noční můry. Každý ráno jsem se ale vzbudila mírně rozhozená z toho, jak vymeteno v hlavě mám, jak vlastně nemyslím vůbec na nic.

Vím, že ostatní lidi v mým věku byli přilepený k monitorům a hledali útěchu v chatovacích místnostech, kde rozebírali konspirační teorie nebo plánovali pomstu. Měli jsme v bytě počítač, ale nezapínala jsem ho. Bála jsem se, že kdybych to udělala, nějak by se přišlo na to, že jsem sama, a sebrala by mě sociálka. Když se s nikým nebudu bavit, nebudu v bytě trávit moc času a budu dál chodit, třeba si mě nikdo nevšimne.

Chůze mi taky zabraňovala nějak víc myslet na skutečnost, že se na mě Kyle úplně vykašlal. Mohla jsem si říkat, že se třeba stavil, zrovna když jsem byla pryč. Možná si myslel, že jsem odjela z města – hodně lidí z New Yorku prostě odjelo, byli moc traumatizovaný, než aby zůstali. Možná si myslel, že jsem ten typ „princezny“, kterou pošlou na internát na sever státu New York nebo do Vermontu. Potom mi došlo, že Kyle věděl, kde táta pracoval. Jasně že to věděl. Tam jsme se koneckonců potkali. Čekala jsem, až se bolest zařízne – Kyle věděl, kde táta pracoval, a věděl, co se s ním pravděpodobně stalo, ale stejně mě ten den nechal samotnou, a ten další, a další – když vtom zazvonil zvonek. Byl to pošťák.

6

S Kylem jsme se seznámili na Silvestra 2000. V restauraci v patrech Windows on the World se každej rok konal novoroční večírek a táta se každej rok účastnil slosování o vstupenky. Já jsem byla pozvaná ke kamarádce Madison Brookový do jejich rodinnýho letního sídla v Montauku. Šíleně jsem tam chtěla jet, ale pak jednou večer těsně před Vánocema přišel táta domů, v ruce měl ty lístky a já věděla, že kdybych s ním nešla, bylo by mu to strašně líto.

* * *

U táty v práci už jsem byla pár let předtím – vlastně po naší procházce přes mosty. Přecházeli jsme Brooklynskej most (byli jsme skoro doma), když mi táta řekl, abych se zastavila a ohlídla se.

„Tamhle nahoře,“ řekl a ukazoval prstem na dlouhý ruce. „Vidíš? Ve sto čtvrtým patře, v Severní věži.“

Dvojčata jsem neviděla poprvý, ale nikdy se neokoukaly. Věže byly o dost vyšší než ostatní mrakodrapy, ale stejně bylo těžký představit si všechny ty patra. Skoro se zdálo, jako by tam nebyly okna, jen dlouhý svislý pruhy skla a kovu, trochu jako když se na slunci roztéká ozdobná poleva na dortu.

Vyfotila jsem to a pak jsem tátu poprosila, jestli by si někdy nevzal můj foťák do práce a nevyfotil ze svý kanceláře Brooklynskej most.

„Nemám vyfotit druhou stranu, výhled na Central Park, mrakodrap Chrysler?“ zeptal se.

„Ne. Chci tuhle, abych si tenhle moment pamatovala,“ řekla jsem.

Zíral na mě způsobem, jakým rodiče zírají na svoje děti, když dospívají, jako na dvě verze stejné osoby, s určitým smutným úžasem.

„No,“ prohodil, „co kdybychom zjistili, jestli by sis tu fotku nemohla pořídit hned sama?“

„Tak jo,“ řekla jsem a vyrazili jsme, odkud jsme přišli – zpátky do centra. Na náměstí před Světovým obchodním centrem hrála hudba jako na pouti. Mezi budovama foukal silnej vítr, až jsem málem popoletěla, když jsme míjeli velkou bronzovou kouli uprostřed náměstí.

„Podívej se nahoru,“ řekl táta, když jsme stáli přesně uprostřed mezi věžema. Když jsem se podívala nahoru k obloze, zdálo se, jako by se k sobě věže nakláněly, jako by byly zahnutý, a ne rovný. Zatočila se mi z toho hlava, jako když se zastavíte potom, co jste se točili na místě.

Byla jsem ohromená a trošku jsem se bála cesty nahoru.

Zpočátku to vypadalo, že nás ochranka dovnitř nepustí. Táta měl s sebou zaměstnaneckej průkaz, hosté měli být ale nahlášení s denním předstihem a děti dovnitř většinou nepouštěli.

„Není dítě,“ oponoval otec. „Je jí dvanáct. A jdeme tam kvůli projektu do školy.“ Poslední část byla lež. Naprosto jsem ho za ni zbožňovala.

Táta mi vysvětlil, že se do jeho kanceláře musí jet dvěma výtahama, něco jako když se musí v metru přestoupit. Nejdřív se vyjede expresním výtahem do mezipatra v sedmdesátým osmým patře. Odtud jel další výtah do vyšších pater. V každý věži bylo devadesát devět výtahů a do každýho výtahu se vešlo padesát pět lidí.

„To se dobře pamatuje, viď?“ poznamenal táta, očividně nadšenej. V jiným životě by byl inženýr nebo vynálezce. Věděl stejně zajímavostí o městech jako o horách. Říkal, že věže jsou bezpečný, a já mu věřila, protože měl vždycky pravdu. Když jsme svištěli nahoru expresním výtahem, zalehly mi uši. Vystoupili jsme a já jsem šla za tátou přes lobby v mezipatře, kde jsme čekali pod cedulkou 101–107. Číslice se odrážely na mramorový zdi. V mezipatře nebyly žádný okna, což mě zklamalo. Chtěla jsem vědět, jak vypadá sedmdesát osm pater, abych to mohla porovnat s tím, jak to vypadá úplně nahoře. Byla jsem ve věku, kdy jsem potřebovala všechno přímo zažít, abych tomu věřila.

Oba výtahy měly zrcadlovej strop. Ve druhým jsem se vyfotila, jak se koukám nahoru, ale zapnul se blesk a fotka vyšla úplně přeexponovaná. Potom se začaly otevírat dveře. Sto čtvrtý patro.

Otec mě představil kolegům a já hned zapomněla, jak se jmenujou. Chtěla jsem se dostat k oknům, najít správný místo na fotku. Nebylo to jako na vyhlídce Empire State Building, kde si hned uvědomíte, že jste v nebi. Tohle byla obyčejná kancelář, jako v televizi. Průmyslovej koberec, snížený stropy, dělicí přepážky a zářivky. Nějakej pán telefonoval a zakláněl se u toho na židli, vystrkoval z kóje hlavu jako želva. Kolem prošla nějaká žena, zdálo se, že spěchá, ale musela dělat krátký kroky, protože měla úzkou sukni a vysoký podpatky. Lidi měli monitory počítačů oblepený lístkama s poznámkama, na nástěnkách jim visely přišpendlený rodinný fotky. Působilo to, jako by nikdo netušil, jak vysoko se nachází, jako by na to všichni zapomněli.

Otec neměl stůl u okna, požádal ale jednoho kolegu – Billa nebo Barryho nebo Harryho, nebo jak se jmenoval –, jestli bych si mohla stoupnout k jeho stolu, abych pořídila fotku. Abych měla dobrej výhled dolů, musela jsem vyšplhat na radiátor a přitisknout hlavu ke sklu. Předtím, když jsme se procházeli, byl jasnej, klidnej den, teď se ale zvedl vítr a stahovaly se mraky. Přísahám, že jsem s hlavou u skla cejtila, jak se věž hejbe.

„Tati, ta věž se hejbe,“ řekla jsem a otočila jsem se, opravdu jsem se bála.

„Je ze železa, broučku. Trochu se tady nahoře pohupuje, ale bylo by naopak nebezpečný, kdyby se vůbec nehýbala. Někdy, když hodně fouká vítr, je hladina vody v záchodech nakřivo.“

Pořídila jsem fotku. Nevyšla moc dobře. Bylo snadnější zachytit odraz kancelářskýho osvětlení v okně než svět za ním.

* * *

Na silvestrovskej večírek jsem si foťák nevzala. Fotit si výhled mi už nepřipadalo zábavný. A věděla jsem, že tam nebudu mít žádný kamarády. Ukázalo se, že na večírku nejsou ani žádný teenageři. Ve skutečnosti se mi ulevilo. Kdyby tam byli, seznámili by nás a očekávalo by se, že si budeme rozumět.

Prostor se pro večírek moc nehodil. V restauraci Windows on the World byly vestavěný přepážky, oddělující jednotlivý stoly a sloužící zároveň jako jídelní boxy. Nebylo možný je odstranit, takže všichni postávali mezi stolama. Táta se bavil s vysokou blondýnou v dlouhejch večerních šatech. Myslím, že říkala, že se jmenuje Franny a že pracuje pro nějakou advokátní kancelář v Jižní věži. Snažila se mě zapojit do hovoru, ale já jsem měla klaustrofobní pocit z toho, jak jsem stála vlastně za tátou, protože tam nebylo místo, abychom všichni tři utvořili kroužek. Litovala jsem servírky, který měly obcházet hosty s chlebíčkama a šampaňským. Jedna se statečně prodírala bludištěm, zatahovala břicho a držela tác nad hlavou, aby do někoho nevrazila, protože lidi dělali nečekaný pohyby loktama, takže obsah tácu málem lítal vzduchem. Když prošla kolem nás, vyrazila jsem těsně za ní, abych se prodrala na kraj restaurace, a pak jsem se dostala ven požárním východem.

Nenaskytl se mi žádnej dechberoucí výhled. Byl to jen malej plácek s popelnicema. Ale ledovej zimní vzduch nabízel po uzavřeným prostoru restaurace obrovskou úlevu. Podívala jsem se vzhůru na oblohu a naprázdno jsem polkla to, co zbejvalo z poslední hodiny roku 2000. Chutnalo to téměř léčivě.

„Všechno v pohodě?“

Otočila jsem se. Seděl na zemi, opřenej o zeď, oblečenej jako číšník. Kouřil a chvíli mi trvalo, než jsem se dokázala soustředit na jeho obličej, a ne na špičku cigarety. Musela jsem vypadat podezřele, jak jsem tak na něj beze slova zírala.

„Já tu byl teda první, madam,“ řekl a držel přitom cigaretu mezi palcem a ukazovákem, jako to dělají muži ve filmech.

Nikdo mi nikdy předtím „madam“ neřekl. Nebyla jsem si jistá, co to má znamenat. Myslel si, že jsem starší než ve skutečnosti, nebo to řekl jen tak? Nebyla jsem si jistá, jestli je zdvořilej, nebo drzej. Nedokázala jsem ani odhadnout, kolik mu je. Určitě byl starší než já. Možná vysokoškolák, co si přivydělává po večerech.

„Moc toho nenamluvíš, co?“ Zvedl se. „Na, dáš si?“

Nabídl mi cigaretu. Až když jsem ji uchopila mezi ukazováček a prostředník, došlo mi, že je to tráva. Dala jsem si joint do pusy, nasála kouř. Chutnal suše, lepkavě, škrábal mě v krku a já se rozkašlala.

„Pomalu,“ poradil mi. Ne hrubě, ale stejně si vzal joint zpátky, jako bych dokázala, že nejsem dost dobrá nebo vyspělá, aby mi ho mohl svěřit.

Ještě jsem kašlala a v očích jsem měla slzy. „Promiň,“ podařilo se mi vykuckat.

„Cajk.“

Ale nebylo to v cajku. Dlouho jsem nemohla přestat kašlat. Bylo mi trapně. Nikdy předtím jsem nehulila.

Poplácal mě po zádech, a když to nepomohlo, řekl mi, že by mohl dojít pro vodu, ale a) trvalo by to celou věčnost – je to tam jak na Times Square – a b) někdo by si všiml, že má makat, takže už by se sem nemohl vrátit. „Což znamená, že bych tě tu nechal samotnou ukašlat se k smrti. A to bych přece nemohl, viď?“

Zakroutila jsem hlavou a zasmála jsem se, což nejspíš kašel zmírnilo. Pak mi připadalo, že se nikdy nepřestanu smát. Ještě jsem nebyla pořádně zhulená (zatím), ale poprvý jsem měla ten pocit – hrany předmětů se změkčovaly, moje smysly se vyostřovaly. Chtěla jsem ještě.

„Díky Bohu,“ řekl a taky se zasmál. Slyšela jsem ho zřetelně, ale jako z velký dálky. „Myslel jsem, že budu muset najít někoho, s kým tu jsi, a vysvětlit mu, žes umřela. S kým že tu vlastně jsi?“

„Jen s tátou,“ odpověděla jsem trapně. „Pracuje tu.“

„Oh là là,“ protáhl a prohlédl si mě od hlavy k patě. „Papánek je ve vatě.“

Usmála jsem se, téměř omluvně.

„Jo, já jsem Kyle.“ Dal si joint zase do pusy, aby měl volnou ruku. Když jsem mu podala svoji, dlouze ji stiskl, a když se naše oči potkaly, mrkl na mě.

„Cora,“ řekla jsem.

„Ještě žes našla popelnice, Coro. Hezký šaty, mimochodem.“

Nevěděla jsem, co říct. Šaty byly po mámě. Byly černý a upnutý, ale nic extra. Kyle odhodil nedopalek jointu na zem mezi nás a já se na něj podívala, jako by mohl něco říct a prolomit ticho.

„No, měl bych jít nejspíš dovnitř. Mám nějaký jednání s váženými kolegy tvýho pana otce, jestli víš, co tím myslím.“ Zase mrkl a malíčkem si poklepal na stranu nosu.

Neměla jsem ani ponětí, co tím myslel.

Chystal se otevřít dveře a vejít dovnitř, když se ke mně otočil a dodal: „Hele, Coro, kdybych sehnal nějakou lahvinku, myslíš, že by ses dokázala o půlnoci zase trhnout od svýho papá?“

„Můžu to zkusit,“ řekla jsem a cítila jsem omamnej příval očekávání, kterej jsem si brzo spojila s čekáním na Kylea, s čekáním na tenhle pocit.

„Zkus to pořádně, princezno,“ řekl a já věděla, že mě nic nezastaví před tím, aby mě o půlnoci políbil.

7

„Haló,“ řekl pošťák přes domovní telefon. „Pane Brady? Slečno Bradyová? Máte plnou schránku. Mohli byste jít dolů avybrat ji? Jinak už se tam nic nevejde.“

Seběhla jsem dolů, abych ho stihla.

Byla tam hromada pošty. Když jsem šla do schodů, přidržovala jsem si stoh dopisů bradou. Stejně pár obálek vypadlo, takže jsem se pro ně musela vrátit. Všechno jsem odložila na výtisk New York Times, kterej pořád ležel na stole, azačala jsem poštu třídit.

Loktem jsem ze stolu rovnou smetla časopisy areklamní letáky, přistály na zemi. Ze zbylejch dopisů byly jen dva adresovaný mně – na obou bylo moje celý jméno. Nechala jsem si je na konec.

Ve většině obálek adresovaných otci byly složenky – za mobily, vodu, odpad, elektřinu, kabelovou televizi, zdravotní pojištění. Byl tu idopis zmojí školy.

Slítostí vám musíme oznámit, že vzhledem ke Cořiným absencím vtomto pololetí nemůže pokračovat ve studiu na střední škole Panny Marie Ustavičné pomoci. Rádi se svámi asCorou setkáme, budete-li mít zájem, aby ve studiu pokračovala. Cora byla dobrá studentka abyla by velká škoda, kdyby neodmaturovala. Doufáme, že se vám oběma daří dobře aže si užíváte prodloužené letní prázdniny.

Naložila jsem sním stejně jako sreklamními letáky.

Pak tu byly kondolenční dopisy, některý adresovaný „paní Bradyové“. Nejdřív jsem měla za to, že jsou pro mě. Pak mi došlo, že jsou od lidí, kteří nevěděli, že byl můj otec vdovec. Většinou byly od klientů, co sotcem pracovali. Museli se dozvědět, že všichni zaměstnanci banky Cantor Fitzgerald byli mrtví. Nečetla jsem dopisy pořádně, ale hemžily se klišé.

Vaše ztráta mě hluboce zasáhla, nemám slov…

Události toho dne jsou zkrátka nepředstavitelné…

Jedním znejmilejších lidí, jaké jsem měl tu čest poznat…

Nakonec jsem se dostala ke svým dopisům. Jeden vypadal úředně, mý jméno aadresa byly vytištěný, měl newyorskou známku. Druhej byl nadepsanej ručně aznámek na obálce byla celá řada. Byl oněco těžší.

Nejdřív jsem otevřela ten úřední.

Slečno Bradyová,

píši Vám, abych Vás informoval, že vzhledem kživotnímu pojištění pana Michaela Bradyho upojišťovny A. C. Clements máte nárok na jednorázovou platbu azároveň měsíční splátky dle odhadovaného jmění pana Bradyho vzávislosti na předpokládané délce dožití. Ktomu, abyste tyto splátky obdržela, budeme potřebovat úmrtní list pana Bradyho spolu svašimi bankovními údaji.

Jako váš osobní zástupce vnaší společnosti prosím, abyste se sjakýmikoliv případnými dotazy obrátila přímo na mě. Vpřípadě potřeby si můžeme domluvit schůzku vnaší kanceláři, abychom vše projednali. Vzhledem ktomu, že jste nezletilá, Vám můžeme poskytnout právní zastoupení zdarma.

Přikládám svou vizitku. Má sekretářka sVámi ráda domluví termín schůzky.

Súctou

Richard O’Sullivan

Manažer pojistného plnění

A. C. Clements

Zdědila jsem majlant.

* * *

Vnásledujících dnech nebo tejdnech, nebo jak dlouho od útoků uplynulo, jsem skoro neutrácela. Vlastnila jsem debetní kartu od účtu, kam otec doplňoval peníze. Měla jsem ji používat jenom vkrajních případech – když jsem si potřebovala vzít taxíka nebo objednat jídlo, když měl táta přijít pozdě ajá byla doma sama. Každej tejden jsem dostávala kapesný vhotovosti. To jsem utrácela za oblečení, make-up azbytečnosti, co měly holky ve škole. Od tý doby, co jsem se začala vídat sKylem, jsem utrácela velkou část kapesnýho aobčas ipeníze zdebetní karty za něj.

Kyle vydělával, ale nevyzpytatelně. Některý tejdny se choval, jako kdyby vyhrál vloterii, kupoval mi drahý dárky, bral mě do luxusních restaurací aplatil za hotelový pokoje. Jeho práce ale byla ze svý podstaty nestabilní aočividně to spenězi neuměl. Když osvojí práci mluvil, většinou používal eufemismy. Netrvalo dlouho adošlo mi, co dělá. Například říkal, že musel „investovat“, což znamenalo, že zrovna koupil hafo drog na prodej anějakou dobu nebude mít peníze.

Nepřipadalo mi fajn, že je Kyle dealer, ale zároveň mě to ani moc neznervózňovalo. Řekl mi, že mě do toho nebude zatahovat, avětšinou nezatahoval – nebo ne tak, aby mi to připadalo nebezpečný. Sodstupem nechápu, jak to dělal bez mobilu. Jak to fungovalo? Věděla jsem, že má „kontakty“ vrůzných oborech. Nepostával na ulicích aneprodával trávu. Když se do toho pustil, dokázal přijít kseriózním penězům, ale ty byly vždycky rychle pryč.

Teď je mi jasný, že Kyle měl rozjetou paranoii zhulení. Tehdy jsem ale nevěděla, že to může bejt ztrávy. Myslela jsem si, že je díky ní člověk mnohem víc vklidu. Kyle působil jako takovej ten děsně vyklidněnej člověk, neustále byl ale na hraně naprostýho výbuchu. Že měl většinou nějaký drogy usebe, tomu nepomáhalo. Kdyby ho chytili, připomínal mi často, dostal by šílenou doživotní sazbu, asi tak dvakrát delší než jeho očekávaná délka života.

„Sto padesát let vlochu,“ říkával skoro zasněně, jako by si myslel, že bude žít věčně.

Já jsem na druhou stranu mohla chodit po ulicích New Yorku, aniž bych přitahovala pozornost. Ve dnech po útocích jsem si většinou připadala neviditelná. Ale musela jsem vypadat unaveně ahubeně. Jediní lidi, kteří mi věnovali nějakou pozornost, byli pouliční prodavači. Většinou mi někdo nabídl jídlo zdarma, jako by jenom zpohledu na mě vyčetl, že za celej den nic nesním, když mi tu atam něco nepodstrčí. Takže jsem vzásadě přežívala díky preclíkům, hotdogům, kouskům pizzy atortilla chipsům politým roztaveným sýrem.

Když jsem měla jídlo vruce, došlo mi, jakej jsem měla hlad, zůstala jsem stát na místě jako vnějakým transu aco nejrychleji jsem do sebe soukala kalorie. Většinou se do mě prodavač snažil dostat druhej preclík nebo něco podobnýho, ale mně to bylo trapný abála jsem se, že si bude chtít ipovídat, takže jsem odmítla autekla.

Přiznávám, že mě to naplňovalo uspokojením, vidět, jak dlouho zvládnu bejt na nohou súplně prázdným žaludkem. Dodalo mi to určitou sílu, jako hladovějícím svatejm, okterejch jsme se učili ve škole, když jsem měla před konfirmací.

* * *

Než jsem otevřela poslední obálku, uvařila jsem si kafe. Snažila jsem se moc nemyslet na dopisy, který jsem už otevřela, na všechno vyřizování, co teď budu muset řešit, když už můj otec nežije. Do toho dne jsem vůbec nepřemejšlela otom, co všechno člověk musí dělat, aby žil na tomhle světě – neustálý placení složenek, papírování, myslet na to, aby se najedl. Chápala jsem, proč před tím chtěli svatí uniknout, proč si někdo vybral, že chce bejt jeptiškou. Když se člověk podřídí řádu, musí získat neuvěřitelnej prostor.

Popálila jsem si kávou jazyk. Vrátila jsem se ke stolku apodržela jsem vruce poslední obálku. Při otvírání jsem se řízla, počkala jsem, než se objeví krev, apak jsem ji slízla. Uvnitř obálky byly tři listy obyčejnýho papíru. Písmo bylo úhledný arovný. Bylo elegantní, jako by se nezměnilo už několik desetiletí.

Milá Coraline,

už několik dní přemýšlím, jak tento dopis začít. Nevím, odkud začít, anemůžu uvěřit, kolik už ti musí být – šestnáct. Mrzí mě, že jsem zmeškala celé tvoje dětství, že ti píšu jako cizinka.

Pokusím se to vysvětlit co nejjednodušeji. Jsem mladší sestra tvojí matky. Jmenuju se Róisín.

Neodvažuji se předpokládat, vjakém rozpoložení tě mé psaní zastihne, anemůžu si ani být jistá, zda se ktobě vůbec dostane. Chtěla jsem ti ale napsat, abych ti to oznámila dřív, než se to dozvíš úředně. Tvůj otec mě ve své poslední vůli určil jako tvou zákonnou zástupkyni.

Když tvá matka zemřela, nebyly jsme si blízké. Velice mě to mrzí. Byla bych ráda přišla na její pohřeb, ale vzhledem kokolnostem jsem nemohla přiletět. Tvůj otec mi napsal, aby mne informoval ojejím úmrtí aaby mi oznámil, že si přeje, abych se otebe postarala vpřípadě, že by se mu něco stalo.

Doufám, že dokážu vyplnit některá bílá místa, která tento dopis jistě zanechal. Adoufám, že budu mít příležitost tě potkat apoznat, Coro.

Tvá teta Ró