České vydání vychází na základě dohody s Bonnier Rights, Stockholm, Sweden a Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Vemod undercover

Copyright © Jan Gradvall, 2023

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-845-5

ISBN mobi: 978-80-7689-846-2

„We have a story, and it survived“

ABBA – „I Still Have Faith in You“ (2021)

The Day Before You Came

Benny Andersson leží na podlaze ve studiu Polar a poslouchá to poslední, co zbývá z Abby. Zavře oči. Všichni ostatní už studio opustili. Píseň, kterou právě dokončil a nyní si ji pouští do sluchátek, je mrazivá a působí osudově. „The Day Before You Came“ – téměř šestiminutová balada se syntezátorovým doprovodem. Devětatřicet let se mělo za to, že tohle je vůbec poslední věc, kterou kdy ABBA nahrála.

Popové singly by měly být krátké a výrazné, zhruba tříminutové. Jen málo popových skupin by vůbec napadlo vydat singl, který má dvojnásobnou délku a vlastně žádný refrén.

Hudební podklad v „The Day Before You Came“, nahraný na konci léta 1982, pochází z Bennyho Yamahy GX-1, polyfonického syntezátoru se třemi klaviaturami a integrovanými bicími.

Bennyho prvním hudebním nástrojem byl akordeon. Smutné melodie švédské hudby napsané pro tento nástroj se ozývají ve veškeré hudbě, kterou napsal. Tento syntezátor je vlastně také jakýmsi akordeonem s černými a bílými klávesami, jenže akordeonem, který byl teleportován z budoucnosti přes velitelský můstek ze Star Treku.

Nezasvěcený pozorovatel by jistě mohl být v pokušení spekulovat o tom, o kom píseň „The Day Before You Came“ vlastně je.

Pro Bennyho, který napsal hudbu, možná o Fridě. Pro Björna, autora textu, o Agnethě. Pro Agnethu, která píseň zpívá, o Björnovi. Vztahy a rozvody všech čtyř členů Abby plnily dlouhou dobu jako nekonečný seriál bulvární tisk. Pro Fridu, která byla během roku mimo Abbu, aby natočila sólové album – a u téhle písně přispěla jen beze slov zpívaným sborem –, skladba možná pojednává o spolupráci s Philem Collinsem. Tento její nový producent právě přišel s žánrem, jenž se později začne nazývat divorce core (hudba vzniklá během nebo po rozvodu).

ABBA se nikdy oficiálně nerozpadla. Po svém osmém studiovém albu The Visitors z roku 1981 a dvou singlech „The Day Before You Came“ a „Under Attack“ následujícího roku si skupina udělala přestávku, která se stále prodlužovala, až nakonec trvala téměř čtyři desetiletí.

„Upřímně, chtěl jsem si dát pauzu na dva roky,“ říká Benny. „Zkusit něco nového. Napsat muzikál. Opravdu jsem věřil, že se pak vrátíme. Neměl jsem pocit, že už bychom řekli poslední slovo.“

Frida tvrdí, že k rozpuštění Abby vedla „touha kluků jít dál“ (sami členové Abby si vždy říkali „kluci“ a „holky“) a že bylo těžké pokračovat v práci s někým, kdo byl váš milenec a manžel: „Jasně, že to mělo vliv. Jsme jen lidi. Byl to těžký rozchod. Bez rozvodů bychom možná dokázali pokračovat ještě několik let. Nyní jsme všichni cítili jen velký smutek.“

Pokud „The Winner Takes It All“ ze Super Trouper nabízí pohled na rozvod Agnethy a Björna, tak je „When All Is Said and Done“ z The Visitors obdobnou písní o rozvodu mezi Fridou a Bennym, i když text jako vždycky napsal Björn.

Pete Townshend z The Who v rozhovoru pro Rolling Stone z června 1982 o Abbě říká: „Dělají skvělé desky. Zajímavé je i to, že ABBA je jednou z prvních velkých mezinárodních kapel, které se ve svém skládání skutečně zabývají problémy středního věku. Písně pojednávají bezprostředně o tom, co se děje mezi členy kapely.“

Při nahrávání „The Day Before You Came“ se zdálo, že skladba je hudebním zpracováním rozloučení celé kapely. Stálý zvukový technik Michael B. Tretow říká: „Když se ta písnička nahrávala, byla ve vzduchu cítit atmosféra konce.“

V týmu Abby bylo v tu chvíli všechno jinak. Björn se znovu oženil. Svatba s Lenou Källersjö se konala na Tři krále roku 1981, za největšího možného utajení, u majitele restaurace Carla Jana Granqvista v Grythyttanu. Přesto ve chvíli, kdy novomanželé podnik opustili, začali volat novináři z celého světa.

Agnetha byla zaneprázdněná natáčením – svým hereckým debutem. Ve filmu Raskenstam hraje dceru rybáře, kterou svede Gustaf Raskenstam, notorický sukničkář, jenž během druhé světové války připravil o peníze více než sto třicet žen.

Hrála po boku Gunnara Hellströma, který film také režíroval. Gunnar Hellström byl zkušený a elegantní herec, který se vrátil z Hollywoodu, kde se podílel seriálech jako Gunsmoke, Bonanza a Dallas.

Švédský tisk se mohl přetrhnut, aby ze situace vytěžil senzační titulky. Časopis Co přinesl týden triumfoval: „Těhotná Agnetha z Abby – a zase sama“. Fotka byl přitom pořízena při natáčení filmu, kdy nebyla těhotná sama Agnetha, ale její postava.

„Svensk Damtidning využil příležitosti a vytvořil mezi mnou a Gunnarem Hellströmem ‚Romanci roku‘,“ píše Agnetha ve své autobiografii Jaká jsem. „Na přední straně s titulkem:
,Agnetha je obětí romantického podvodníka‘.“

Drby dosáhly takových rozměrů, že Agnetha napsala článek do deníku Dagens Nyheter o tom, že postihy těch, kdo zveřejňují a vydělávají peníze na vědomě lživých informacích, jsou až příliš mírné. Právní následky a pokuty se v podstatě neuplatňovaly, přicházela pouze kritika od Tiskové etické komise. „Bulvární noviny na těch těch pár řádků, které jsou uvedené někde dole na stránce nějakého deníku a píše se v nich, že Tisková etická komise odsoudila ten a ten časopis, úplně kašlou,“ napsala.

Pět týdnů poté, co se Björn znovu oženil, soukromý život Abby opět figuroval mezi zprávami. Když šla Frida 12. února 1981 do obchodu koupit mléko, zahlédla tam v tisku titulky hlásající, že se ona a Benny rozvedli. Pamatuje si, jak se okamžitě otočila, šla domů a pak týden neměla sílu vyjít z domu. Poté co byl rozvod mezi Fridou a Bennym právně uzavřen, si Benny z jejich domova odnesl pouze popelník a čtyři obrazy.

Když Benny psal a nahrával „The Day Before You Came“ v Polaru, všechny tyto okolnosti visely ve vzduchu. Pracovní název skladby zněl „Trpící pták“. Odkazy na ptáky se opakovaně objevují v Bennyho celé skladatelské tvorbě.

V roce 1978 koupil manažer Abby Stikkan Anderson staré kino a nechal je přebudovat na studio, o kterém Björn a Benny už dlouho snili. Budova, kde Polar sídlil, majestátní, 58 metrů vysoký palác Sport, je ozdobená ptáky a ptačími motivy. Nachází se u mostu Svatého Erika na kungsholmenské straně. Přes most se odsud dostanete do čtvrti Vasastan.

Nemovitost byla postavena v letech 1929–1930, uprostřed finanční krize. Měla nabízet různé sportovní aktivity, ale ještě před dokončením byla prodána v exekuční dražbě. Uvnitř se nacházel plavecký bazén, tenisové kurty, tělocvičny a kino Rivoli. V paláci Sport je také více než padesát bytů. Zcela nahoře se rozkládá vícepodlažní byt o třech patrech s nádherným výhledem na Stockholm. V roce 1933 se do něj nastěhoval umělec Bruno Liljefors a prožil tam poslední roky svého života. Bruno Liljefors (narozený v roce 1860), jeden z největších švédských malířů všech dob, proslul zejména svými obrazy švédské přírody a fauny.

Lijefors byt nazval „svým malým orlím hnízdem“. Okna nechával celoročně otevřená, aby mohli dovnitř létat ptáci, a on je pak maloval. Krmil je kýbly ryb a masa. Stávalo se, že ptáci svou potravu ztráceli a ta padala na chodce dole na ulici. Někteří ptáci si v bytě dokonce stavěli hnízda. Po Liljeforsovi musel být celý byt dezinfikován, ale ptáci tam přilétali stále, ještě dlouho po umělcově smrti. Pokud jste se podívali z oken Polaru, vždycky jste je viděli.

Pod palácem protéká Karlbergský kanál, což je jedno z míst ve Stockholmu, kde se dají nejlépe sledovat roční období. Stromy se naklánějí hluboko nad vodu. Na jaře se jejich zelené listy plné chlorofylu odrážejí na hladině, která se v létě hemží kajaky a motorovými čluny, na podzim si tu tisíce Stockholmanů a turistů pořizují selfie z mostu Svatého Erika, aby zachytili žluté a červené listí. Kanál v zimě zamrzá a ve sněhu tam pak bývají vidět stopy odvážných chodců. Na silvestra je most plný lidí, kteří dobře vědí, že se jedná o ideální místo pro sledování ohňostrojů nad stockholmskou oblohou.

Skladba „The Day Before You Came“ byla nahrána během posledního týdne z celkem deset týdnů trvajících švédských letních prázdnin, ale atmosféra ve studiu a v hudbě se zdála zamrzlá podobně jako Karlbergský kanál. Křehce mrazivý zvuk písně připomíná stejně osudovou „Walking on Thin Ice“ od Yoko Ono, nahranou Johnem Lennonem v prosinci 1980, den před jeho zavražděním, a vydanou v únoru následujícího roku.

Když Benny dokončil hudbu – kromě Yahamy GX-1 v ní hraje malou melodickou linku na Minimoog –, měl původně v úmyslu nahradit bicí automat skutečným bubeníkem. Ve studiu A se zrovna náhodou nacházel perkusionista Åke Sundqvist, a tak byl povolán do studia B, kde pracovali Benny, Björn a Michael B Tretow.

Åke Sundqvist nahrál doprovod na hi-hat činely, virbl a velký buben, ale nakonec se rozhodlo, že se ponechá původní zvuk z automatického bubeníka. To ještě umocňuje chladný dojem z atmosféry skladby. „Jediné další nástroje ve skladbě jsou čtyři údery do virblu Åkeho Sundqvista,“ vzpomíná Benny.

Bennyho Yamaha GX-1 představovala investici do studia v době jeho otevření v roce 1978. Tehdy se jeho majitelé pyšnili tím, že vlastní nejmodernější nahrávací studio na světě. Cílem totiž bylo, aby sem, k mostu Svatého Erika, jezdili nahrávat největší světoví umělci.

Skupina Led Zeppelin nabídku v roce 1979 vyslyšela a nahrála v Polaru své osmé a poslední album In Through the Out Door. Na desce můžete slyšet basistu kapely Johna Paula Jonese, jak hraje na stejný syntezátor, který zní i v „The Day Before You Came“.

O Polaru se dnes často píše jako o studiu, kde ABBA nahrála všechna svá mistrovská díla, ale není to tak docela pravda. Smyslem studia sice bylo, aby ABBA konečně měla neomezený čas na nahrávání – ovšem de facto se studio stejně většinou pronajímalo. V době natáčení „The Day Before You Came“ obsadil velké studio A západoněmecký zpěvák Peter Griffin.

Většina z nejúspěšnějších písní ABBA byla ve skutečnosti nahrána pod velkým časovým tlakem v méně vybavených studiích. Když ABBA začala nahrávat ve studiu Metronome (později přejmenován na Atlantis) na Karlbergské ulici ve Vasastanu, měli k dispozici pouze jeden nahrávací den týdně.

Tehdy je zachránila další osobnost švédské kulturní scény, Bruno Glenmark, hudebník a manžel zpěvačky Ann-Louise Hanson.

„ABBA nahrávala od roku 1973 několik let kromě toho studia i v našem domě Stocksundu,“ říká Bruno Glenmark. „Vyklidili jsme prádelnu a dětskou hernu a místo toho jsme tam postavili studio. Kdykoli Björn ráno přišel, jeho první otázka byla: ‚Kde jsou babiččiny koláčky?‘ Maminka Ann-Louise totiž pekla koláčky, které miloval. Když odjeli soutěžit s ‚Waterloo‘ do Brightonu, Agnetha nás požádala, jestli bychom nemohli přenos nahrát na video, protože jsme měli videorekordér. Když se pak vrátili jako vítězové, sledovali jsme záznam společně.“ Děti Glenmarkových, dvojčata, která měla svůj pokoj nad „prádelnovým“ studiem, vzpomínaly, jak ABBA hrála stejnou píseň znovu a znovu ještě dlouho po jejich „večerce“.

Když členové Abby přicházeli do studia, měli s sebou obvykle hotové melodie. V prvních letech skupiny Björn a Benny komponovali v malé chatce v šérách na klavír a kytaru. Během let se pracovní postup vyvinul tak, že Benny psal hudbu sám, poté šli s Björnem do studia s muzikanty a společně píseň produkovali. Dalším krokem bylo, že si Björn vzal kazetu s instrumentálním základem, aby na něj napsal text. Celá hudební produkce byla tedy v podstatě hotová ještě před vznikem textu. Zřídkakdy se domlouvali o tom, o čem by píseň měla být, Benny nicméně říká, že Björn dokázal intuitivně zachytit pocit obsažený v melodii.

Björn tvrdí, že by byla chyba hledat v jeho textech autobiografické odkazy. Nepíše o sobě, ale o lidech a vztazích – což je také důvod, proč písně Abby tak dobře fungují v muzikálech. Po nepříliš přesvědčivých prvních letech se začaly jeho texty plnit všednodenními dramaty plnými pečlivě vykreslených postav. Poté co Björn odjel domů s tím, že dá dohromady text k Bennyho skladbě „Trpící pták“, se rozepsal o ženě, která vypráví o všedním dni ve svém nenápadném životě. Vypočítává, co všechno se stalo den před tím, než se její život změnil díky jakémusi emocemi nabitému setkání.

„Způsob, jakým je melodie napsána, mi říkal, že vyprávění v textu musí vést k místu se slovy ‚the day before you came‘,“ říká Björn v knize The Complete Recording Sessions od Carla Magnuse Palma. „Sepsal jsem všechno, co mě napadlo, co by mohlo charakterizovat obyčejný život. Z gramatického hlediska bylo velmi obtížné to pak vše logicky pospojovat.“

„Tu píseň mám opravdu rád,“ říká Benny. „Když ji posloucháte, působí velice smutně. Nahrávka je také smutná, přitom text takový vůbec není, což je doklad Björnovy textařské geniality. Pokud si text přečtete, někdo v něm jen popisuje, co dělal určitý den: sedl na metro a jel do práce, jedl oběd, přišel domů, sledoval televizi, četl knihu. Teprve když se text spojí s hudbou, pochopíte, že se něco stalo. Tenhle text je velmi inteligentní.“

Když se žena v textu vrátí z práce, dívá se na televizi: „There is not, I think, a single episode of Dallas that I didn’t see.“ To, že Björn v textu, který má zpívat jeho bývalá manželka, odkazuje právě na Dallas – režírovaný Gunnarem Hellströmem, který ve stejnou dobu pracoval s Agnethou –, je detail, po němž by bulvární tisk určitě skočil, to by ho ale nesměl zcela přehlédnout.

Dallas – seriál o rodině, která zbohatla díky ropě – byl ve Švédsku na začátku osmdesátých let suverénně nejoblíbenějším televizním seriálem. V USA začal vysílat v dubnu 1978. Švédsko zpočátku nepovolovalo komerční televize a až do konce osmdesátých let provozovalo pouze dva veřejnoprávní kanály, jejichž obsah měl být informativní a morálně povznášející. Oslava amerického kapitalismu pravidlům Švédské televize neodpovídala. Zdejší diváci si tak museli počkat téměř tři roky, než byl Dallas konečně zakoupen. Začal se vysílat v lednu 1981 a stal se rychle mimořádně oblíbeným: v zemi, která tehdy měla 8,2 milionu obyvatel, dosahovala sledovanost téměř 4 milionů.

Poté co osamělá žena v „The Day Before You Came“ sní čínské jídlo před televizí, čte si v posteli před spaním knihu. V textu jmenovaná autorka je americká feministka Marilyn French, která byla tehdy ve Švédsku známá díky knihám Ženský pokoj a Krvácející srdce.

To, že volba Marilyn French něco symbolizuje, zcela uniklo britskému synthpopovému duu Blancmange, skládajícímu se ze dvou mužů, kteří v roce 1984 natočili populární cover „The Day Before You Came“ a Marilyn French v textu změnili na Barbaru Cartland, známou svými historickými milostnými romány.

Když byla „The Day Before You Came“ zařazena do soundtracku Here We Go Again, pokračování filmu Mamma Mia! z roku 2018, byly odkazy aktualizovány znovu. Píseň nyní zpívá Meryl Streep a Dallas je nahrazen House of Cards. Kniha, kterou žena čte, je od Margaret Atwoodové, autorky Příběhu služebnice – feministické dystopie z blízké budoucnosti, o niž po uvedení seriálové adaptace znovu výrazně vzrostl zájem.

Agnethin překvapivě zdrženlivý způsob zpěvu v „The Day Before You Came“ nutí posluchače zastavit se a věnovat pozornost každé větě textu. Co se děje? Agnetha, jejíž hlas dokáže proniknout sklem a betonem, se tu krotí. Díky tomu se proměňuje z „Agnethy z Abby“ v ženskou postavu písně.

Písně Abby sice psali Björn a Benny, ale když se jich zeptáte, co je pro zvuk Abby charakteristické, dostanete jednomyslnou odpověď: oba ženské hlasy. Agnetha a Frida se podílely i na tvorbě vokálních aranžmá. Jsou tak složitá, že v nich i po stovkách poslechů stále objevujeme nové detaily.

Agnethina schopnost měnit hlas se dá také vysvětlit tím, že při natáčení vokálů často seděla na židli.

„Zpočátku to mělo jednoduché vysvětlení: Trávili jsme v nahrávacím studiu spoustu času,“ říká, „a tak jsem si sedla, protože jsem už nezvládala déle stát. Pak jsem zjistila, že sezení ovlivňuje i způsob mého zpívání. Sedím blízko mikrofonu, abych se nesesouvala ze židle. To znamená, že když si to text žádá, můžu trochu ubrat. Vzniká tak pocit, že jenom nezpívám, ale také vyprávím text.“

Když Agnetha několik let předtím nahrávala vokály k „Thank You for the Music“, zpívala ve studiu dokonce vleže.

„Vyzkoušeli jsme různé verze, ale nedařilo se nám to. Existuje nahrávka, kde tuhle píseň zpívám jako Doris Day. Když jsme pak píseň nahrávali znovu, byla jsem těhotná s Christianem (druhé dítě Agnethy a Björna) a málem jsem porodila předčasně. Doktor mi nařídil ležet a zůstat v klidu. Svět ale čekal na nové album Abby. Vyřešili jsme to tím, že mi do studia přinesli jakési lehátko. Takže jsem zpívala vleže – a právě tahle verze se pak objevila na albu.“

Benny porovnal Agnethin způsob zpěvu v „The Day Before You Came“ ke stmívači nastavenému na malou hodnotu. Ačkoli je píseň pojatá jako Agnethino sólové vystoupení, Fridiny sborové vokály v pozadí jsou pro vyznění skladby zcela zásadní. Zatímco Benny staví katedrálu různých smyček syntezátorů, Frida do instrumentální části vstupuje a přidává vysoký hlas, evokující klasické sborové dílo. Frida stojí uprostřed kostela a zpívá, její hlas přitom stoupá ke stropu.

Zvuk Abby se neustále měnil a vyvíjel. Po fázi diska začala skupina na počátku osmdesátých let čerpat z nového žánru synthpopu, který se nejprve objevil ve Velké Británii a později se rozšířil po celé Evropě. Žánr vytvořili z velké části nehudebníci, kteří přicházeli se zajímavými nápady. Pomocí sekvencerů vytvářeli zvuky a tóny, které se strojově opakovaly, aniž by oni sami museli hrát každou notu. Benny sekvencer nepoužíval, ale zvukový technik Michael B. Tretow si myslel, že by bylo skvělé, kdyby tato syntezátorová balada zněla jako hudba vytvořená sekvencerem. Syntetické zvuky, které Benny nahrál ručně, proto rozstříhal do krátkých segmentů, aby dosáhl mechanicky působícího naprogramovaného zvuku.

Tento způsob dívat se – v době, která byla stále ještě analogová – vpřed k nastupujícímu počítačovému a digitálnímu světu je typický i pro další nahrávky z téže doby. Zatímco Benny a Michael B. Tretow pracovali v Polaru, na druhé straně Atlantiku se dokončovalo album Thriller Michaela Jacksona. Producent Quincy Jones, který měl švédskou manželku a zvukového technika Bruceho Swediena také švédského původu – Quincy mu říkal ‚Swede‘ –, vytvořil na této desce ve spolupráci se studiovými muzikanty staré školy hudbu budoucnosti.

Když vydala průkopnická elektronická skupina Kraftwerk v roce 1981 album Computer World s vizí budoucnosti, v níž osobní počítače utvářejí každodenní život, neměla žádné vlastní počítače a kvůli fotografii na obal si musela jeden raný textový terminál – Hazeltine 1500 – vypůjčit.

Skladba „The Day Before You Came“ byla vydána na singlu v říjnu 1982. Jednalo se o poslední píseň, kterou ABBA před rozpadem nahrála, ovšem stala se jejich předposledním singlem. V prosinci pak vyšla ještě píseň „Under Attack“. A tím to skončilo.

Singl „The Day Before You Came“ nesklidil žádný velký ohlas. Umístil se na prvním místě ve Finsku a na třetím ve Švédsku – dvou zemích zvyklých na temnotu –, ale ve Velké Británii se zastavil na 32. místě a v Austrálii dosáhl pouze na 48. příčku. V těchto dvou zemích přitom ABBA dříve slavila největší úspěchy. Ve skupině to posílilo dojem, že její doba skončila.

Jenže tato píseň nabírala v průběhu let sílu. Když britský televizní kanál ITV uspořádal v roce 2010 hlasování o nejlepší písni Abby, „The Day Before You Came“ skončila na třetím místě.

Mnoho hudebníků se zmiňuje, jak je tato píseň ovlivnila. V době vydání singlu, který ji zahrnoval, se právě formovali britští Pet Shop Boys. Způsob, jakým toto duo na svém debutovém albu Please z roku 1986 propojuje melancholické syntezátorové melodie s detailními postřehy z každodenního života a s uměřeným, nenápadným zpěvem, má své kořeny právě v písni „The Day Before You Came“.

Když Benny na svém sólovém albu Piano s instrumentálními nahrávkami (2017) hraje „The Day Before You Came“, poslech této nahrávky evokuje někdejší pracovní název skladby: „Trpící pták“.

Skladba, která byla čtyři desetiletí považována za labutí píseň Abby, shrnuje naladění, které si skupina držela po celou svou kariéru.

„I naše nejveselejší písně jsou v podstatě melancholické,“ říká Benny. „Tu melancholii mají v sobě kdesi vespod skrytou.“

A+B, B+A

Agnetha a Björn se poprvé setkali v květnu 1968 během koncertu na letní scéně v Ingaredu ve Västergötlandu. Jí bylo osmnáct a jemu třiadvacet. Oba už v té době patřili mezi popové hvězdy.

Nejpopulárnější hudbu ve Švédsku v šedesátých a sedmdesátých letech odrážely tři žebříčky: Tio i topp (Deset nejlepších), Svensktoppen (Švédská hitparáda) a Kvällstoppen (Večerní hitparáda). Tio i topp byl prvním žebříčkem švédského rozhlasu. Porota vybírala každou sobotu nové kandidáty a mladí lidé následně hlasovali během živého vysílání pomocí elektronických hlasovacích tlačítek. Dvěma skupinami, které v šedesátých letech získaly nejvíce prvních míst v Tio i topp, byli Beatles – a Bennyho kapela Hep Stars.

Svensktoppen, který se vysílá dosud, se zaměřuje spíše na publikum středního věku. Také v něm hlasovali posluchači. Po čtyři desetiletí navíc platilo pravidlo, že píseň musí být zpívaná ve švédštině. Ve Svensktoppen dominovala v šedesátých letech Björnova kapela Hootenanny Singers a umělci, kteří interpretovali do švédštiny písně přeložené Stikkanem Andersonem. Tento muž se později stal manažerem Abby.

Kvällstoppen byl pro změnu postaven čistě na prodeji nosičů. Poněkud matoucí se zdálo, že se na stejném žebříčku sešly singly a alba. Devadesát pět procent prvních míst pak tvořily singly. První album se dostalo na špici žebříčku roce 1969: Abbey Road od Beatles. 27. února 1968 se na vrchol Kvällstoppen vyšplhala debutantka Agnetha Fältskog s vlastní písní „Jag var så kär“ (Byla jsem tak zamilovaná), jíž se prodalo ohromujících 80 000 kusů. Skladba se také udržela dvanáct týdnů ve Svensktoppen, nejvýš ale na třetím místě. Soutěžila tam s Hootenanny Singers, kteří měli toho roku ve Svensktoppen tři písně: „Mårten Gås“ (Mårtenova husa; tři týdny), „Så länge du älskar är du ung“ (Jsi mladý, dokud miluješ; jedenáct týdnů) a „Så lunka vi så småningom“ (Tak pomalu se ubíráme; čtyři týdny).

První setkání mezi Björnem Ulvaeusem z Västerviku a Agnethou Fältskog z Jönköpingu nezačalo zrovna šťastně. Agnetha slavila velké úspěchy jako sólistka, ale stále přitom zpívala s jedním dansbandem. Tato skupina přišla na večerní vystoupení pozdě, což způsobilo, že hlavní hvězdy Hootenanny Singers musely na pódium nastoupit dříve. Když Agnetha vstoupila do společné šatny, vykřikli: „Vyfič, ty hopsando z dansbandu!“

Björn byl laskavější než ostatní členové kapely. Agnethu už delší dobu obdivoval zpovzdálí.

„Bylo to neuvěřitelné, ale skutečně jsem se zamiloval, když jsem slyšel v rádiu její píseň ‚Jag var så kär‘,“ říká. „Přišla mi jako ohromně přitažlivá dívka. Pak jsem tam stál poblíž pódia, trochu stranou, a poslouchal ji. Myslím, že mě ani neviděla. Potom jsme se setkali a ona po mně chtěla mou novou desku. Jenže já s sebou zrovna žádnou neměl.“

Björn toho roku vydal několik sólových singlů. Následujícího dne si koupil v odchodě s gramodeskami svůj vlastní debutový singl „Raring“ (Miláček) a Agnethě ho zaslal. Nevěděl, že ona se v té době chystala zasnoubit s Dieterem Zimmermanem, producentem jejího německého alba.

O rok později však jejich vztah ztroskotal a Björn a Agnetha se setkali znovu, tentokrát v souvislosti s televizním pořadem nazvaným Počítej jenom ty krásné chvíle. V jedné scéně měl Björn stát na rybářské lodi a pomáhat dívkám na palubu. Když přišla na řadu Agnetha, nikdo si nemohl nevšimnout, jak Björnovi svítí oči.

Na konci programu se drželi účinkující všichni navzájem za ruce a Björn se záměrně ocitl vedle Agnethy. Protože měla na sobě jen tenké letní šaty, nabídl jí pak, že ji zahřeje. Agnetha: „Na molu bylo chladno i následující den a Björn mě zahříval dál.“

Když došlo k prvnímu setkání Bennyho a Fridy, proběhlo pro obě strany prakticky bez povšimnutí. Stalo se to během národního kola Eurovize v březnu 1969.

Jejich kariéry se tou dobou ubíraly zcela odlišnými směry. Frida vyhrála v roce 1967 talentovou soutěž, kde byla první cenou možnost vydat desku u EMI. Díky tomu nakonec vyšel její debutový singl „En ledig dag“ (Volný den). Frida dostala příležitost uvést tuto píseň v nejoblíbenějším švédském televizním programu Hylandův koutek. Toho večera šlo o mimořádnou speciální epizodu, jejímž cílem bylo udržet Švédy doma během velkého přechodu na pravostranný provoz; úřady si nepřály mít žádná vozidla na silnicích. Všichni, kdo měli televizi, se na ni tedy dívali.

Poté co se Hep Stars – kde Benny hrál na varhany Hammond a později se stal jejich dvorním skladatelem – vypracovali na největší švédskou kapelou šedesátých let, postihl skupinu vážný daňový problém: během let jejich největších úspěchů neodvedli státu ze svých příjmů ani korunu. Kapela se pak finančně položila úplně, když v roce 1967 natočili v Keni katastrofální celovečerní film Habari-Safari. Zpěvák Svenne Hedlund a bubeník Chrille Pettersson tomu v dokumentu o své africké cestě říkají „nejdražší dovolená na světě“.

Benny se v roce 1969 rozhodl Hep Stars opustit a zaměřit se na spolupráci s Björnem, s nímž se seznámil během společného vystupování jejich kapel. Komponoval také písně spolu s jinými hudebníky. S Lassem Berghagenem napsal pro Jana Malmsjöa skladbu „Hej clown“, která soutěžila v národním kole Eurovize. Malmsjö byl jedním z nejznámějších švédských herců a nahrával také písně, i když ne pop, ale spíše muzikál a operetu. V zahraničí je Jan Malmsjö nejznámější svou rolí sadistického biskupa ve filmu Ingmara Bergmana Fanny a Alexander. Divadelně pojatá šlágrová píseň s bohatou orchestrací s dětským sborem „Hej clown“ se velmi podobá nahrávkám Scotta Walkera ze stejné doby.

Anni-Frid skončila v národním kole Eurovize roku 1969 čtvrtá s „Härlig är vår jord“ (Naše Země je krásná) a Benny druhý coby skladatel písně „Hej clown“. Oba si pamatují, že si po vysílání si vyměnili v zákulisí jen rychlé „ahoj“.

O několik dní později na sebe narazili znovu, tentokrát v restauraci Kockska krogen v Malmö. Frida byla právě na turné s boogie woogie pianistou Charliem Normanem. Bennyho pozvali ke stolu a Frida šla poté s Bennym do jeho hotelu – oba ale shodně popisují, že „jen až do sedmi hodin ráno mluvili a pili kávu a akvavit Aalborg“.

Opět se pak setkali koncem měsíce, kdy usedli v porotě rozhlasového programu Midnight hour. Frida: „Benny mi přišel neuvěřitelně sexy. Měl charisma a jako muž byl nesmírně zajímavý. Ale trvalo dost dlouho, než jsme se do sebe zamilovali.“

Ačkoli Bennymu bylo teprve dvaadvacet a Fridě třiadvacet, měli toho za sebou víc než dost. Oba se stali rodiči už jako náctiletí; každý z nich měl dvě děti z předchozího manželství. Benny litoval Fridu, že bydlí tak daleko od Stockholmu, a půjčoval jí svůj byt.

„Jednoho dne jsem se ho opatrně zeptala, jestli není na čase, abych si zabalila kufry a vrátila se do Bro,“ říká Frida. „Ale Benny řekl, že ne.“

Frida

Když Frida prohlížela fotografie pro publikaci ABBA – The Photo Book, která vyšla v roce 2014, našla snímek, na kterém sedí před zrcadlem: „S Agnethou jsme se z velké části líčily samy. Byla to určitá forma meditace, způsob, jak se připravit na setkání s publikem. S každým tahem štětce po tváři jsem se proměnila ze soukromé Fridy na Fridu pódiovou. Pak jsem mohla vyjít na pódium a dát do toho úplně všechno.“

Velká část jedinečného zvuku Abby je založena na tom, že se Frida často pohybuje na hranici toho, co její hlas zvládne – že si tedy musí zvyknout na jinou polohu. Ale ve znamení proměn se nesl celý její život.

Zvuk Abby vzniká, když Agnetha a Frida zpívají společně. Jde v něm o setkání sopránu a mezzosopránu, světlého a o něco tmavšího hlasu. Björn a Benny zjistili, že jejich zpěv zní nejpůsobivěji unisono, zvlášť když je tónina pro Fridu příliš vysoká, nutí ji totiž tlačit hlas výš, na úroveň Agnethy. Spojením Agnethina suverénního, „laserového“ hlasu s Fridiným potem, svaly a duší ve výsledku vzniká pevný, soudržný celek.

Anni-Frid Synni Lyngstad se narodila 15. listopadu 1945 v norském Ballangenu u Narviku, blízko polárního kruhu. Její první proměna byla nezbytná hned po narození. Anni-Frid byla počata na konci druhé světové války, kdy Norsko okupoval Adolf Hitler a Narvik představoval jeden z nejdůležitějších evropských přístavů. Její matkou byla devatenáctiletá Norka Synni Lyngstad a otcem o sedm let starší Alfred Haase, seržant německé nacistické armády.

Frida byla dítětem lásky, zároveň tu však existoval i politický rozměr: němečtí vojáci během války byli vyzýváni, aby počali děti s norskými ženami. Ale když se Frida narodila, válka skončila a takzvané německé děti se staly terčem odvetných akcí.

Šéf SS Heinrich Himmler vytvořil v roce 1935 program Lebensborn, který měl Němcům dlouhodobě zajistit budoucnost světových vládců. Odhaduje se, že ve Francii se počet dětí narozených v důsledku vztahů mezi německými vojáky a francouzskými ženami blíží počtu 85 000. Takový osud zobrazuje francouzsko-japonské filmové mistrovské dílo Hirošima, má láska se scénářem spisovatelky Marguerite Durasové. Adolf Hitler však byl proti tomu, aby vojáci měli vztahy s „ženami jiné rasy“, a takové aktivity v latinských zemích jako Francie nepodporoval.

Jinak tomu bylo v okupovaných severských zemích, jejichž obyvatelstvo se považovalo pro plození dětí za dokonalé. Norsko bylo administrativně spjato s Třetí říší pevněji než Dánsko, které zůstalo formálně samosprávné.

O programu Lebensborn v Norsku psal historik Folke Schimanski. Tvrzení, že šlo o regulérní „chovné stanice“ – mýtus, který se po válce šířil bulvární literaturou s pornografickými obálkami –, odmítá: „Nacisté ženy nevyhledávali proto, aby je přiměli otěhotnět; polygamie se v tomto programu nevyskytovala.“

První domov Lebensborn mimo Německo byl otevřen v Norsku v srpnu 1941. Celkem v Norsku existovalo devět takových domovů, z nichž čtyři měly porodnická zařízení. Domy tedy nebyly určeny pro spojení vojáků s norskými dívkami, ale pro péči o matky, které otěhotněly během romantického vztahu s Němcem.

Během okupace Norska bylo v zemi umístěno několik set tisíc německých vojáků – jeden německý voják tedy připadal na osm norských obyvatel. Norové přitom Němce většinou nenáviděli a nechtěli s nimi mít nic společného.

Fridini prarodiče, Simon a Anni, byli aktivní v místní levicové politice a patřili mezi vášnivé odpůrce nacistů, i když své názory museli skrývat. Simon zemřel v únoru 1941 na rakovinu a Anni se musela sama snažit uživit své děti, mezi nimi nejmladší dceru Synni, budoucí Fridinu matku.

Nejdůkladnější popis Fridina dětství a rodinné historie přináší Remko van Drongelen v knize Frida Beyond ABBA. Synni je tam popisována svou sestrou jako klidná, tichá, krásná dívka, která uměla hezky zpívat.

Na podzim roku 1943 dorazil do Norska čtyřiadvacetiletý seržant Wehrmachtu Alfred Haase z Karlsruhe. Jeho úkolem bylo organizovat výstavbu obranných pevností kolem fjordů a starat se o německé rekruty přijíždějící po železnici přes Švédsko. Vývoj války naznačoval, že německé vítězství nebude oproti očekávání samozřejmostí. Německá armáda utrpěla těžké ztráty v Sovětském svazu, který sdílí svoji severní pozemní hranici právě s Norskem.

Po první, dlouhé zimě u polárního kruhu si Alfred v létě 1944 všiml Synni Lyngstad. Němec, který má na fotografiích knír a účes ve stylu Clarka Gablea, schválně každé ráno chodil kolem domu, v němž Lyngstadovi bydleli. Synni byla často vidět v zahradě, kde pečovala o ovocné stromy a květiny a při tom si zpívala. Fridin životopisec Remko van Drongelen tady sice nenaznačuje žádné paralely s muzikálem Za zvuků hudby, ale v této souvislosti je těžké si nevzpomenout na scénu s německým vojákem, který se objeví v rodině von Trappových.

Alfred začal Synni nadbíhat. Nezmínil se, že doma v Německu už má manželku Annu a novorozenou dceru Karin. Synni uměla poměrně dobře německy, protože děti ve školách v severských zemích se v té době učily jako druhý jazyk němčinu, a ne angličtinu, jak je tomu dnes. Synni se svěřila sestře, že se setkala s milým Němcem, který umí hrát na akordeon, ale ta jí doporučila, aby vztah okamžitě přerušila. Stejný postoj zaujal také zbytek rodiny. Jenže Synni se zatím zamilovala.

Synni a Alfred spolu podnikali dlouhé procházky do přírody a plánovali, kam se vydají po válce, až bude možné opět cestovat. Jejich flirt přerostl v naplněný milostný vztah. Svůj poměr přestali skrývat a objevovali se spolu na veřejnosti jako pár. Lidé si začali šuškat za jejich zády.

V říjnu 1944 se konečně stalo, k čemu mělo dojít: Rudé armádě se podařilo proniknout přes norskou hranici a ve válce nastal zvrat. Alfred byl okamžitě převelen na námořní základnu Bogenviken, ležící západně od Narviku.

Norské jednotky, které přiletěly z Velké Británie a Švédska, začaly v lednu útočit na Němce, kteří tak byli nyní napadeni na severu země ze dvou stran. Alfredova četa dostala rozkaz připravit evakuaci. Alfredovi se během posledního večera v Norsku podařilo dojet na kole až k domu rodiny Lyngstadových a strávil tam poprvé a naposledy noc. Milenci se tedy stihli rozloučit. Alfred už mezitím pověděl Synni o tom, že má doma ženu a dítě, ale jejich vztah to nijak nenarušilo.

Další den ve čtyři hodiny ráno Alfred odjel na kole zpět ke své četě k evakuaci.

Německo 8. května 1945 kapitulovalo a Synni v té době už nemohla skrýt své břicho. Všichni v okolí věděli, co se stalo a kdo je otcem dítěte. Když se objevila ve městě, lidé na ni plivali a zahrnovali ji nadávkami.

Po celém Norsku, stejně jako v zbytku Evropy, se oslavy Dne vítězství brzy přelily v hněv nad tím, co se dělo během okupace. Ženy, které měly milostný vztah s německým vojákem, byly obviňovány, že jsou „horizontální kolaborantky“. Mnohé byly pronásledovány, lidé jim násilím stříhali vlasy a některým namalovali na tváře svastiky. V Norsku je označovali hanlivým jménem tyskertøser (německé děvky). Těhotná Synni a její matka Anni byly obviněny z kolaborace a donuceny uklízet budovy, v nichž bydleli Němci.

Když se narodila Frida, Synni věřila, že se všechno nějak vyřeší. S nadějí vyhlížela Alfredův návrat. Když pak ale jezdila s kočárkem a nadávky směřovaly i na její dítě, které bylo nazýváno „němče“ nebo „nácínek“, babička Anni si uvědomila, že taková situace je nadále neudržitelná.

Rodina rozhodla, že babička Anni s vnučkou Fridou odcestují do sousedního Švédska. Sama Synni si našla práci v hotelu na jihu Norska, kde její minulost nikdo neznal. Počítalo se s tím, že Synni vydělá peníze a později se přestěhuje za matkou a dcerou do Švédska. Díky tomu nebyly její doklady označeny písmenem T jako „tyskertøs“. Mnoho podobných žen přišlo o ostatní občanství a byly nucené přesídlit do Německa.

Dostat se do Švédska bylo v té době komplikované. Přístav v Narviku zablokovaly potopené lodě. Anni a devítiměsíční Frida po více než týdnu cestování vlakem a autobusem dorazily na statek v Jämtlandu, kde Anni získala práci jako hospodyně u jednoho vdovce.

Do Švédska se nakonec podařilo dostat i Synni – získala práci na jednom statku v Härjedalenu. Nyní měly jak Fridina babička, tak její matka nějaký příjem a tři generace rodiny Lyngstadových se mohly znovu spojit. K tomu však nedošlo. Pracovat jako nezaopatřená imigrantka v domácnostech starších mužů pravděpodobně nebylo snadné. Obě ženy často měnily zaměstnání a rodina se několikrát stěhovala.

Synni začala mít v létě 1947 problémy s ledvinami a musela být hospitalizovaná. Když se její stav ještě zhoršil, požádala svou matku, babičku Anni, aby se v případě, že nepřežije, postarala o malou Fridu. Dne 28. září 1947, v době, kdy Fridě ještě nebyly ani dva roky, Synni zemřela na selhání ledvin.

Fridina babička nyní nesla na bedrech dvojí odpovědnost: starat se o malé dítě a zároveň si zajistit příjem. Pobývaly postupně v různých městech, až se nakonec v lednu 1949 usadily v Torshälle u Eskilstuny, kde se nabízela práce v ocelářském průmyslu. Anni tam získala malý byt, pokoj a kuchyň bez koupelny. Neustále pracovala, přijímala i přivýdělky jako hospodyně, umývala nádobí v restauraci Radniční sklípek a po večerech si ještě brala domů šití. Frida začala chodit do školky na opačné straně města. Nejprve ji tam vodila babička, brzy už ale cestu zvládla i sama.

„Babička mi během dlouhých chladných zimních večerů zpívala u krbu norské a švédské lidové písně,“ vzpomíná Frida. „Pobízela mě, ať taky zpívám. Zjistila jsem, že zpívat umím a že to miluju.“

Babička Anni nebyla typ ženy, která by vnučce poskytovala fyzickou blízkost – nepěstovala žádná objetí ani polibky. Když Frida viděla, jak její spolužáky chodí vyzvedávat rodiče, uvědomila si, jak moc se od toho její vlastní situace liší. „Byly jsme dvě osamělé bytosti,“ říká. Kdykoli se Frida babičky zeptala na svého otce, uslyšela, že pravděpodobně zemřel.

Každé léto se vracely do norského Ballangenu, kde Frida mohla být se Synninými sestrami. Teta Olive tvrdila, že Frida odjakživa zpívala a nikdy falešně. Frida měla nejraději Alfa Prøysena, norského písničkáře, autora šlágrů a spisovatele, jehož příběhy o paní Tečce byly velmi populární i ve Švédsku.

Norský rozhlas vysílal každou sobotu dětský program, který hrál písně pro malé posluchače. „Když se ohlížím za svými vzory a přemýšlím, co mě inspirovalo, myslím, že právě tento pořad sehrál důležitou roli v tom, že jsem se stala zpěvačkou,“ vzpomíná Frida.

Spolužáci Fridu popisují jako introvertku, což ona sama potvrzuje. „Pamatuji si, že jsem byla velmi plachá a skromná dívka s nízkým sebevědomím,“ říká. Izolovala se, měla velké sny a chodila do knihovny, kde si půjčovala až patnáct knih najednou; ty pak o víkendech hltala. Četla, kreslila, zpívala a oblíbila si gymnastiku a vůbec jakýkoli sport. V devíti letech se stala členkou pěveckého sboru Gökstenské školy.

V deseti letech získala přístup k pianu a začala skládat vlastní písně. Jejím idolem byla Alice Babs – virtuózní švédská jazzová zpěvačka s velkým rozsahem, která nahrávala dětské písně, ale spolupracovala i s Dukem Ellingtonem, jedním z opravdových velikánů amerického jazzu.

V květnu 1956 se v Torshälle konaly každoroční oslavy Dne dětí. Pozvání na něj dostaly hvězdy jako Charlie Norman a průkopník rock’n’rollu Owe Thörnqvist. Fridu požádali, aby se také zúčastnila a zazpívala v průvodu, který bude defilovat městem před zraky deseti tisíc diváků. Na jeho konci byla korunována na princeznu Dne dětí. Existují fotografie Fridy v bílých šatech, jak drží kytici. Na hlavě má korunku a její úsměv prozrazuje, že je nervózní.

V padesátých letech se ve Švédsku zrodil jedinečný fenomén zvaný dansband. Jednalo se o orchestry, často nesoucí názvy složené z křestních jmen zakladatele, které projížděly zemi v minibusech a hrály nejrůznější typy populární hudby – rock’n’roll, šlágry i swingový jazz –, na něž se dalo tančit v páru. Nové styly hudby a také tance sem přišly s americkými vojáky, kteří po válce zůstali v Evropě.

Frida začala se svými přáteli chodit o víkendech tancovat, ale nebylo to především kvůli tanci. Jednou si dodala odvahu a zašla se jisté kapely zeptat, zda by s nimi mohla zazpívat písničku nebo dvě. „Jakmile se mi naskytla příležitost, chytla jsem ji za pačesy.“

Mezi těmi, kdo si mladou dívku se silným hlasem zapamatovali, byl Rock-Nisse, rock-and-rollový zpěvák z Eskilstuny: „Byla tak talentovaná, že ji k sobě pozvali na pódium.“

Kino Saga na ulici Storgatan v Torshälle se stalo pro Fridu místem, kde se plní velké sny. Vstupenka na filmové dopolední představení v neděli stála deset öre. „Filmy byly pro moje mládí zásadní,“ vysvětluje Frida. Jižanský rock s Elvisem Presleym měl ve Švédsku premiéru v březnu roku 1958. Protože film obsahoval vulgární slova a také postelovou scénu, byl dětem ve Švédsku do patnácti let nepřístupný, ale Fridě, jíž bylo tehdy necelých třináct, se přesto podařilo do kina proklouznout. „V tom filmu bylo všechno, o čem jsem snila: hudba, tanec, láska, radost, lidé. Myslím, že právě díky Elvisovi v tomto filmu jsem se zamilovala do hlubokých soulových hlasů.“

Frida se ve třinácti také stala Fridou. S tímhle jménem přišli její přátelé, znělo prý trochu „drsněji“ než Anni-Frid.

Ve stejné době začala Frida zpívat v dansbandu. Vedoucí kapely Evald Ek ve Fridině biografii říká: „Zkoušelo se s ní nesmírně snadno. Příslušnou píseň si jednou poslechla, naučila se text a pak ji hned byla schopná zazpívat. Frida zvládala písně, které by třináctiletá dívenka asi ještě zvládat neměla.“

Frida se účastnila místních pěveckých soutěží a často je vyhrávala. Její babička proti jejímu zájmu o zpěv nic nenamítala, jen požadovala, aby měla Frida i dobré známky ve škole. Když se ale Frida začala více se zajímat o kariéru umělkyně než o studium, nastal problém. Coby zpěvačka v taneční kapele, která zpívala do pozdních večerů, neměla čas psát domácí úkoly a do školy přicházela málokdy včas.

Když bylo Fridě čtrnáct, nastoupila jako stálá vokalistka v big bandu Bengta Sandlunda. Zamilovala se tam do osmnáctiletého trombonisty Ragnara Fredrikssona, který se přes den živil jako prodavač koberců.

Frida: „Když je člověk v pubertě, čtyřletý věkový rozdíl znamená hodně. Ale zamilovali jsme se do sebe a už v sedmnácti jsem čekala dítě.“ Bylo jí tedy stejně jako její matce, když otěhotněla. „Pro mě to nebyl problém, ale pro mnoho jiných ano.“

Frida získala už jako náctiletá na pódiu zkušenosti, které jiní sbírají třeba i polovinu kariéry. Na začátku šedesátých let se stala profesionální zpěvačkou a měla přesný plán, jak naložit se životem. Přestože v jednadvaceti letech porodila druhé dítě, dál jezdila s kapelou na turné.

Mnohem později, na začátku roku 1977, kdy už bylo Fridě přes třicet a ABBA představovala jednou z největších světových kapel, se jí náhle ozval její otec. Rodina Lyngstadových se domnívala, že Alfred Haase na konci války zemřel. Nikdy totiž Synni nekontaktoval, ani během těhotenství, ani po něm. Jenže jedna německá dívka, dcera Fridina biologického nevlastního bratra, si náhodou přečetla rozhovor s Fridou a začala tušit, že onen neznámý německý otec, o němž Frida mluví, by mohl být její dědeček. Ukázalo se, že má pravdu.

Haase a Frida se domluvili, že se setkají v Západním Německu. Na místo dorazil i německý časopis Pop Foto. V titulku článku „Můj táta by měl být trochu stylovější“ byla ocitována tato Fridina humorně míněná narážka na fakt, že její otec nevypadal v saku zrovna „cool“. K žádnému dalšímu setkání dcery s otcem nedošlo.

V knize ABBA – The Photo Book je fotografie, kde Frida s otcem Alfredem kráčejí bok po boku pod deštníkem.