Žádná část této knihy nesmí být použita ani žádným způsobem reprodukována za účelem výcviku technologií nebo systémů umělé inteligence.

Toto vydání vychází ve spolupráci s Casanovas & Lynch Literary Agency

El secreto de Marcial

Copyright © Jorge Fernández Díaz, 2025

Translation © Kristýna Šamšulová, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-854-7

ISBN mobi: 978-80-7689-855-4

Tento film se zakládá na některých neskutečných událostech a je věnován Susan a Moeovi, mým celoživotním komplicům, Marcialovi a Carmině in memoriam, a Veronice, mé renesanční princezně.

Mýlili se, když tvrdili, že neznám hranici mezi filmem a životem. Scénář musí mít logiku a život ji přitom nemá… Život je pěkně blbý scénář.

Humphrey Bogart / Bosonohá komtesa

1.

Lásky

Když se Marcial zmínil o podivném zjevení Lukrécie Lópezové u jezera Regatas, matka utrousila mrazivé slovo güercu. Lukrécie, rodačka z Cudillera, se před mnoha lety stala vdovou po robustním stavbyvedoucím. Ten měl ve zvyku hrát tute cabrero jako rovný s rovnými u jednoho stolu s chlapíky, co kouřili a zabíjeli čas v proskleném salonku Asturského centra v Buenos Aires. Moje matka tyhle karetní hrátky neuznávala, stejně jako celý uzavřený svět klubu. Otec si zase nedokázal představit život bez hravého útočiště přátel, kde staří imigranti do detailu vyprávějí o svých zapadlých vesničkách a neuvěřitelných kličkách osudu. A to byla jen jedna z nekonečné série vážných neshod, které narušovaly manželský život mých rodičů. Lukrécie byla navíc zcela jistě dokonalým protipólem mé matky Carminy: celým svým srdcem milovala tu komunitu snílků, ve které se pěstovaly prosté asturské zvyky na zmírnění chronické nostalgie. Marcial byl družný v klubu a doma úsečný, a čas od času zmiňoval sladce Lukréciino jméno v souvislosti s některou ze žhavých novinek, která se v tom pozoruhodném a dávno zchátralém táboře vykořeněnců udála: narození, přátelství, obchod, svatba, neštěstí. Věděl jsem, co znamená slovo güercu, protože matku bavilo nás v dětství děsit gotickými hrůzami a vyprávěnkami o upírech a přízracích, ať už se jednalo o výplody asturského folkloru, nebo severoamerické kinematografie. „Když jsem byla malá, moje matka i teta se bály, že k nám přijde güercu zaťukat na dveře,“ řekla nám té stejné noci. Jednalo se o mytologickou bytost, domněle keltského původu. Zjevení, které předpovědělo něčí smrt. Paranormální jev, který fungoval víceméně takto: Nějakého Pepého viděli od mostu, jak pracuje na louce. A za pár dnů mu někdo řekl: Pepé, viděl jsem tě v pátek na louce. Na což dotyčný pokrčil rameny a odvětil: „Nemohl jsi mě vidět na louce, protože jsem měl celý týden vyřizování v Oviedu.“ Ale měl jsi na sobě to a to, hádal se ten druhý, a na hlavě svůj šedý klobouk. „To teda ne, to jsem nebyl já, blázne,“ trval na svém výše zmíněný. „Já jsem totiž byl v Oviedu.“ Moje babička si takových znamení všímala, protože měla mimosmyslové schopnosti, a ujistila proto všechny, že neviděli Pepého, nýbrž jeho güercu, a to mohlo znamenat jediné: soused už zanedlouho odejde na druhý břeh. A když se to pak doopravdy stalo, všichni se křižovali. Bratranci, které v tomhle nadpřirozeném prostředí vychovávali, žili v trvalém zděšení, že jednou přijde zpráva, která by z kola osudu mohla vytáhnout i je. „Zahlédl jsem tě v neděli na mši.“ „To není možné, v neděli jsem byl v Madridu. Ó můj Bože, to je güercu, je se mnou amen!“ Marcial, který každý den vstával brzy a procházel se parky Palerma, viděl, nebo se domníval, že vidí Lukrécii Lópezovou, jak krmí labutě a kachny. Lukrécie byla v mládí velmi přitažlivá, a i ve stáří měla bujnou prošedivělou hřívu, svěží tvář s vráskami od smíchu a modré oči, které neztratily nic ze svého lesku. Marcial si uvědomil, že jí právě v tom okamžiku došly drobečky v papírové tašce a zvedá se k odchodu, a tak se zřejmě nepotkají. Proto si přiložil ruce k ústům a zavolal dvakrát její jméno. Lukrécie zvedla pohled a zdálo se mu, že se usmála, jako by ho na dálku poznala, ale ani náznakem neodpověděla ani nepočkala, až ji otec dojde. „Spěchala,“ řekl nám otec téhož dne večer. „Byla oblečená do města, otočila se a vyrazila k parkovišti.“ Když spolu později odpoledne rozdávali karty jako obvykle, Marcial se jí zeptal, kam tolik pospíchala. Lukrécie se zdála zaskočená: „Musel sis mě s někým splést, dnes ráno jsem byla v Quilmes na návštěvě u neteře.“

O týden později zazvonil u nás doma na ulici Ravignani telefon a kdosi Marcialovi sdělil tu obávanou zprávu: krvácení do mozku připravilo jeho spoluhráčku tute o život. Do konce svých dnů si budu pamatovat smrtelnou bledost svého otce, který dopadl do křesla a dlouhou chvíli jen upřeně hleděl do prázdna. O den později jsem ho doprovodil na smuteční bdění u mrtvé do přízemí domu v ulici Niceto Vega. Bylo tam plno zarmoucených, ale hlučných Asturijců, a několik příbuzných, pohlcených mlčením a bolestí. Marcial s každým z nich pohovořil, vyslechl nářky i vtipy všech pozůstalých, ale nedokázal se ani jednou usmát. Nakonec počkal, až nebude nikdo u rakve, a přiblížil se k Lukrécii, po špičkách, jako by se obával, že ji probudí. Slyšel jsem okolo sebe rozhovory, ale nemohl jsem se soustředit na žádný z nich, očima jsem visel na svém otci, který se přiblížil k mrtvé, zůstal stát, a zatímco si ji intenzivně prohlížel odshora dolů, zakryl si ústa, jako by chtěl skrýt zděšení nebo lítost, jako by se potichu modlil nebo šeptal sbohem. Pak udělal něco nečekaného, spustil ruku a dotkl se mrtvého těla. Z místa, kde jsem byl, jsem mohl jen stěží pozorovat detaily toho intimního a nečekaného kontaktu. Přinejmenším byl ale nepravděpodobně a důvěrně blízký a v každém případě neopatrný, ačkoliv ze svého úhlu pohledu jsem vyvodil, že ji otec jen naposledy pohladil po propletených rukou. V té nekonečné chvíli jsem se bál, aby se někdo z přítomných nepohoršil nad jeho troufalostí, ale zdálo se, že si nikdo ničeho nevšiml. Já jsem byl ochromen a vysílal jsem k otci telepatické signály, aby s tím nevhodným hlazením už přestal a zacouval zpět do hlavního salonku. Trvalo věčnost, než otec konečně stáhl ruku, vytáhl z kapsy látkový kapesník, utřel si slzy, ustoupil ke skupince opodál a zůstal se sklopenou hlavou stát mezi příbuznými a přáteli, kteří si ničeho nevšimli. Vypadal zlomeně. Nakonec jsme se nacpali do auta ke vzdálenému bratranci z Luarky a jeli v koloně až na hřbitov. Když jsme vystoupili a chystali se vejít do kaple, blízká příbuzná Lukrécie poprosila otce, aby nesl rakev za jedno z madel. Zvláštní privilegium. Udělal to dvakrát a během posledního úseku už vypadal i potěšeně, když nás před oltářem zbývalo jen pár. Ostatní spoluhráči tute otce povzbudili a nabídli mu odvoz do klubu. Krátce jsme se rozloučili, protože jsem musel odejít do redakce. Hned na ulici jsem chytil taxík a pomyslel si, možná vůbec poprvé, že je Marcial plný bezedných tajemství.

Moje matka ho zastínila už dávno. Byla charizmatická a on nevýrazný, ona řekla všechno a na něj nezbylo skoro nic. Vždycky byl poražený. Místo aby o svoje místo bojoval, co mu síly stačily, přenechal velení hrdince a stáhl se do vzdálenějších končin. Třeba do kavárny na rohu ulic Canning a Córdoba, kde dřel do úmoru, nebo mezi tu podivínskou a početnou španělskou společnost, která přežívala v zákoutích města a na předměstí, kam Marcial prchal, aby zde šťastně prožíval něco jako druhý život. Přiznávám, že mě nikdy nenapadlo, že by za tím mohlo být něco zajímavějšího než nečekané karetní partie, drobné sázky, diskuze o fotbalu, stesk po vlasti, vychloubání nebo vesnické tlachy, ochucené asturskými specialitami: fazolovou fabadou, sidrou, narážením bečky a kvílením dud, odpoledne co odpoledne. Šťastný to ostrůvek vyhnanců! Marcial mi ale zanechal mnohá překvapení, a to i po své smrti. Jednoho nedělního odpoledne o prodlouženém víkendu se ke mně v restauraci na ulici Cerviño přitočil číšník a důvěrně mi sdělil: „Majitel restaurace by vás s dovolením rád pozdravil.“ Majitelem byl, jako by to ani nemohlo být jinak, taky Astuřan, který dokonce zastával významnou pozici ve správě klubu. „Možná to nevíte, ale dal jsem vašemu otci tajný úkol,“ oznámil, sotva k nám dorazil. Bylo to tehdy, když otce hospitalizovali po srdeční příhodě a následně mu lékař doporučil zdravý život a dostatek pohybu. Marcial, toho času už v důchodu, si vzal radu svého kardiologa doslova k srdci. Procházel se každý den čtyři nebo pět hodin okolo jezer, nebo cvičíval v zahradách Rosedal. Ztrácel se v rozmanitých labyrintech lesů, ulic a pasáží, a prozkoumával město, které znal jen částečně, protože několik předchozích desetiletí strávil na baru ve Villa Crespo a taky v okolí hřiště Covadonga ve čtvrti Vicente López. „Oběť je to nejvyšší, co může být,“ říkával Marcial a doplňoval to nekonečnými historkami o milionáři bez peněz, jak sám sebe v časech aktivního důchodu označoval. Majitel lokálu na ulici Cerviño se po hospodářském kolapsu v roce 2001 obával hromadného odchodu členů klubu, a tak otci odevzdal seznam jejich jmen a adres a poprosil ho, aby je všechny navštívil a přesvědčil, aby zůstali. „Můžeš to pojmout jako procházku, Marciale,“ žertoval, „jsou rozptýlení do všech světových stran.“ Marcial se obával, aby svými odchody finančně neohrozili existenci klubu, a tak s předsedovou tajnou misí souhlasil, aniž nám cokoliv řekl. Každé ráno odcházel v čepici a teniskách, jako by se vydával za svými každodenními pochůzkami, ale ve skutečnosti pochodoval do vzdálených čtvrtí a popíjel kávu s trpícími krajany. „Netuším, jaké argumenty používal, ale můžu vám říct, že na těch, kteří do klubu znovu vstoupili, jsme vydělali solidně,“ ujistil mě majitel z ulice Cerviño, abych byl na otce pyšný. Byl jsem spíš překvapený, ani ne tolik otcovým hrdinstvím, jako spíš tím, že jsme tenhle dálkový pochod doma úplně přehlédli. Co ještě jsme o Marcialovi nevěděli? ptal jsem se sám sebe. Jaké životní příběhy si na svých pochůzkách vyslechl? Bývalí bojovníci ze španělské občanské války, lidé, kteří přežili střelbu a vězení, oběti hladomoru. Emigranti, kteří všechno opustili, aby se dostali přes oceán a zkusili štěstí v cizích městech na jihu světa. Gastronomové, mechanici, zedníci, námořníci, truhláři, rolníci, kuchaři, krejčí. Skromní lidé, kteří se herojskými silami postavili na nohy, aby následně museli překonat osm ran argentinských: hyperinflaci, devalvaci, recesi, vojenskou diktaturu, válku o Falklandy, nemoci, pouliční násilí, tajfuny a nejrůznější krachy, které ty neznámé gladiátory postihly. Každý z těch příběhů vydá na román, říkal jsem si. „A z okružní cesty tvého otce by byl skvělý film!“ přesvědčovali mě nejrůznější režiséři. Všichni protagonisté už ale tou dobou byli nějakou chvíli mrtví, počínaje mým otcem. Biologie smetla z povrchu zemského celou tuhle nezkrotnou generaci. Tehdy už bylo prakticky nemožné všechny ty anonymní, ale napínavé životy, které upadly v zapomnění, zrekonstruovat do pravdivé a podrobné kroniky. Čistě na základě imaginace by možná mohlo vzniknout něco, čeho bychom nemohli dostáhnout pouhým žurnalistickým vyprávěním, pomyslel jsem si, ale ta dřina se mi zdála skoro nemožná. Fikce obvykle nedokáže zachytit nepředvídatelnost a hloubku skutečných událostí, které se vyprávějí bez scénáře, bez ostychu, bez líčidel a s nutnými nedokonalostmi, kterých lze dosáhnout jen surovou reprodukcí chaotické reality. Zavrhl jsem tu myšlenku. Nechtěl jsem upadnout do výmyslů a povídaček, pokračoval jsem v ostatních projektech. Ale Marcialův duch se mi zjevoval každý den, doprovázel mě po všech čertech, četl mi přes rameno a sedával vedle mě, abychom spolu sledovali starý černobílý film. Co po mně chce? ptal jsem se. Co po mně jenom chce?

Krátké stáří mého otce nakonec předčasně ukončila silikóza, kterou onemocněl při hloubení asturských železničních tunelů dynamitem, přesto jsme však mnoho věcí stihli napravit. Když jsem v pubertě zjistil, že chci být spisovatelem, otec mě zatratil. Později jsme se ale několikrát přiblížili, což naše vzájemná zranění pozvolna léčilo. Když jsem otce uviděl navždy spát na nemocničním lůžku, slíbil jsem si, že reviduji svá vlastní niterná přání – ta osobní i ta pracovní. Znamenalo to ukončit první manželství a postavit se čelem k novému literárnímu období. Byla to také svého druhu revolta proti matce, která s mým rozvodem velmi nesouhlasila. Ten nesoulad mezi námi rozpoutal nenápadnou krizi, která se ale naštěstí nikdy závažně neprohloubila. Carmina byla, na rozdíl od Marciala, mou nejvěrnější spolubesednicí, a proto jsem jednoznačně poznal okamžik, kdy začala umírat, protože v tom okamžiku jí přestala být. Už před čtyřmi lety ji stařecká demence připravila o nebývale jasnou mysl a začala mě opouštět. Od té doby jsem se s ní rozloučil tolikrát, že když nakonec doopravdy zemřela, všechno už mezi námi bylo zažehnáno a vyrovnáno. Napsal jsem o svojí matce spoustu stránek a doposud mi chybí, ale ani jednou za tu dobu nevstoupila ke mně do snu. Marcial v nich naopak zůstává podivně a trvale přítomen.

Možná mi vedl ruku, když jsem před časem ve Španělsku psal článek o pravidelném vysílání série filmů, které jsme spolu v sedmdesátých letech sledovali každou sobotu od mého dětství až po rané mládí. Vysílání začínalo v jednu odpoledne a končilo v deset večer. Tehdy navazoval další program s názvem „Hollywood španělsky“, což byly filmy pro dospělé, které mi ale rodiče skoro nikdy nezakazovali. O půlnoci jsem odcházel do postele s očima unavenýma a hlavou plnou dialogů a znepokojivých výjevů. Neměli jsme ponětí o režisérech a z časopisů sotva znali jména filmových hvězd. Nemysleli jsme si, že se jedná o bůhvíjaká umělecká díla, a bylo nám to upřímně jedno. Protože kromě toho, že byly naše znalosti omezené, je pravdou, že silné brilantní příběhy střídaly jiné, humpolácky průměrné, ba dokonce přímo špatné, a my jsme se na všechny dívali se stejným zájmem a horlivostí. Při psaní toho textu jsem si vzpomněl na film Jak zelené bylo mé údolí, příběh, ke kterému jsme se často vraceli a vždycky v něm našli něco nového. Přibližně v té době jeden salesiánský profesor Carmině na rodičovské schůzce potvrdil, že mě tři studenti zbili na nádvoří školy Lva XVIII., díla Dona Boska. Slovo bullying bylo tehdy ještě neznámé, stejně jako moderní učebnice dětské psychologie. Když se pak v sobotu v televizi odehrála scéna, ve které se chlapec vracel zbitý domů a jeho tři bratři ho učili boxovat, Marcial a Carmina si vyměnili významný pohled. Později jsem je slyšel, jak si v kuchyni vzrušeně šeptají, že tři ulice od našeho domu je škola juda. Otec mi koupil kimono. Už nikdy jsem pak neměl problémy – ve škole, ani jinde. John Ford mi zachránil život.

Osudy toho údolí a pak taky film s názvem Tichý muž vysílali v televizi jednou za dva nebo tři měsíce a pokaždé zaručeně paralyzovaly celou naši domácnost. Nemusel jsem ani moc vyrůst, abych zjistil (aniž mi to někdo prozradil), o čem ve skutečnosti jsou. Podle pořadí, v jakém se objevují na scéně: velšská rodina horníků a zapadlá, ale hustě osídlená a rušná vesnice, představovaly věrohodné znázornění obou větví mých předků, a taky prostého, bukolického a potemnělého prostředí, ve kterém se odehrávala jejich příslušná dramata. Povahové rysy filmové matky byly spojením rozkazovačnosti, teatrálnosti i křehkosti mých babiček, a hrubí, ale komičtí a srdeční bratři se nachlup podobali sedmi bratrům „Fernández García, hadry a špína“, jak se s posměchem představovali strýcové z otcovy strany. Dědicové po chudém republikánském kováři, který odešel do války a zemřel v Normandii v boji proti nacistům, později sužováni dozorem vítězícího falangismu, se roku 1948 nalodili se svojí matkou ve směru Země zaslíbené. Můj otec, který byl na plážích Kantaberského moře tolik šťastný, se nedokázal rodině vzepřít, a navždy toho pak litoval. Marcial právě vyšel z vojny a měl už nějaké zkušenosti, na rozdíl od Carminy, která nikdy neopustila svoji vesnici, bylo jí čerstvých patnáct let a byla produktem poválečného hladu. Poslali ji úplně samotnou do neznámého světa, ve kterém žili strýc s tetou. Byli to krutí a sebestřední lidé a jejich soužití mělo kyselou pachuť. Obestavěli Carminu ohradou z lásky a oceli. Její samotářský život byl mnohem bolestivější než hrdinské činy Marciala, kterého poznala jedné zamračené neděle na taneční hodině pro cizince v centru Cangas de Narcea na ulici Godoy Cruz. Když se na to dívám s odstupem času, nejsem si jist, jestli se moje matka do toho hezkého chlapce doopravdy zamilovala. Naopak jsem přesvědčený, že Marcialovi ta mladá a výbušná mladá žena, která pro mě byla živoucí dvojnicí Maureen O‘Harové, dočista učarovala. Jak jsem dospíval, intenzivní pocity synovské lásky k rusovlasé divě, která pro mě byla krásnější než Marilyn Monroe, zeslábly. Ani tomu nemohlo být jinak: byla přítelkyní Johna Wayna v dalším magickém lidovém příběhu, který Ford natočil o životě na irském venkově. Tyhle kraje, jejich nekonečná zeleň a bílé skály, bublavé potoky a ospalá pobřeží, venkovská stavení a okouzlující obyvatelé nám nevyhnutelně připomínaly rajskou přírodu Asturie a její lid.

Druhý film, se kterým jsme se ztotožňovali, začíná okamžikem, kdy se bývalý boxer, americký emigrant narozený v Irsku, jednoho slunečného rána vrací vlakem do svého rodného kraje, aby se zde usadil a zapomněl na to, že nešťastnou náhodou zabil svého protivníka v ringu. Ihned je okouzlen rusovlasou divoškou, která se řídí pravidly jako z pravěku, vystavuje ho nejrůznějším zkouškám a rozmarům své pýchy, jen aby dosáhla svého – manželství. Příběh má žertovný tón a je plný křehkosti a prostých vesnických zvyků. Ale když jsem byl malý, všechny ty zásnuby, odchody a návraty mi připadaly únavné. Trpělivě jsem čekal na okamžik, kdy začne nejdelší pěstní bitka v dějinách filmu. Mým rodičům násilné rozuzlení připadalo celkem sympatické a trochu fádní, ale i se všemi zdlouhavými rurálními a milostnými úvody je celá ta neuvěřitelná komedie plná intrik a roztomilých anachronismů držela pevně u obrazovky. Zpětně si myslím, že si každý představoval po svém, jaké by bylo vrátit se do vlasti, setkat se s veselými sousedy, které za sebou zanechali, s modrým nebem a voňavými loukami, a třeba i s dávnými láskami, které tam na ně celá ta dlouhá léta jejich nepřítomnosti čekaly.

Zpočátku, když jsme ještě žili z mála a bar nezavíral ani v neděli, Marcial pracoval jeden měsíc ve dne a další zase v noci. Jinými slovy, přinejmenším čtyři soboty po sobě si ve čtyři odpoledne dal svačinu a odešel, nechal film z poloviny rozkoukaný a další neviděl vůbec. Dalšího rána mě Carmina poslala, abych ho probudil kávou s mlékem a topinkami s máslem. Byl to vzrušující okamžik, protože jsem vstupoval do jeho pokoje spolu se sluncem ze dvora a zpěvem kanárků, on se opřel o přeloženou peřinu a čelo postele, přijal snídani na chatrném podnosu, udělal mi místo, abych se posadil, a v tichosti a trochu netrpělivě čekal, až mě přemůže dychtivost a vychrlím na něj recenzi. Když jsme nedokoukaný film už znali, skočil jsem rovnou na ten další a přidal ještě noční, ale když nevěděl, jak to v prvním dopadlo, povyprávěl jsem mu úplně všechno. Občas jsem se nechal pohltit příběhem, vyprávěl jsem s velkými gesty a předváděl scény z filmu. Obzvlášť si vybavuju, když se Marcial ztratil ve vyprávění závěru Scaramouche, a abych mu to vysvětlil, vyzbrojil jsem se toho rána tenkou ozdobnou holí, kterou nás matka čas od času tloukla přes nohy a já jsem ji použil za jejími zády jako pušku, šavli nebo fleret. Poté, co se i otci vyjevilo, že padouch a hrdina jsou ve skutečnosti bratři a že se ten druhý naučil šermovat s instruktorem, aby se svému sokovi mohl postavit před plným divadlem, postavil jsem se a začal předvádět výpady a zastavení, skoky a kličky, sedmiminutový souboj v lóžích, na chodbách, na jevišti i mezi kulisami. „Matka si přečetla v televizním programu, že se jedná o nejlepší šermířskou scénu, kterou doposud natočili,“ řekl jsem otci bez dechu. Otec mi vzal hůl a přiměl mě znovu se posadit. „Může být nejdelší, ale nemůže být nejlepší,“ řekl zvučně. „Vzpomeň si na Tyrona Powera.“ Ten hubený tmavovlasý elegán, který inspiroval svým knírkem mého otce, byl jeho největším idolem od dob, kdy ho viděl ještě ve Španělsku v kině. Spolu jsme viděli alespoň desetkrát jeho výborné ztvárnění zdánlivého zbabělce Diega de la Vega i jeho krátký, ale elektrizující spor s Basilem Rathbonem ve skromně zařízené pracovně lakomého a zbabělého starosty Los Angeles. Souboj vyvrcholil rychlým hlubokým výpadem přímo do hrudi nenávistného kapitána. Zloducha rána zasáhla tak, že při pádu shodil ze zdi obraz a odkryl písmeno Z, které někdo kdysi vyryl pro výstrahu přímo do vápenné zdi. Později pro mě bylo obtížné nechovat k tomu bídákovi sympatie, protože ho hrál tentýž herec, který mnohokrát ztvárnil mého oblíbeného detektiva ze Sbírky Robina Hooda. Navíc výborně zacházel s mečem a taky osobně trénoval Tyrona na ten fiktivní souboj, ve kterém byl mistr poražen žákem za méně než dvě minuty. Zorro versus Sherlock Holmes, jaké dilema. Marcial ale docílil toho, abychom se vrátili ke Scaramouche, protože ho nezajímala ta známá choreografie, nýbrž úplně jiná záležitost, na kterou se zeptal s hraným nezájmem: „Hlavní hrdina nakonec zůstal s aristokratkou Aline de Gavrillac, nebo s operetní zpěvačkou Leonore?“ Jednu z nich hrála Janet Leighová, druhou Eleanor Parkerová. Bylo to jako vybírat mezi domácím zvířátkem a panterem. Otec se zdál být lehce zklamán tím, že sázku vyhrála ta neposkvrněná a nikoliv hříšnice, a poprosil mě, abych mu donesl další šálek. Běžel jsem s ním do kuchyně a posadil jsem se zamyšleně ke stolu s pogumovaným ubrusem, zatímco matka připravovala druhou kávu a vařila na mírném ohni nedělní dušené maso. Napadlo mě, co by otce mohlo rozveselit. Když jsem se vrátil do ložnice, připomněl jsem mu, že lovec z Mogamba si vybral lépe. Řekl jsem to, abych ho potěšil, aniž jsem rozuměl tomu, jakého tématu se ve skutečnosti dotýkáme a o kterém se mnou (a předpokládám, že ani s nikým dalším) otec nikdy nebude schopen mluvit tváří v tvář. „Ta blondýnka byla vdaná,“ upozornil mě, hlasitě si usrkl horké kávy a smutně se usmál. „Byla to dobrá dívka, ale udělala špatnou věc. Ale všimni si, že špatná žena nakonec udělá něco dobrého.“ Ava Gardnerová, další okázalá kráska, smyslná a přímá, připluje do Keni, kde se bouřlivě zamiluje do Clarka Gablea. Grace Kellyová a její manžel sem záhy přijíždějí v rámci vědecké výpravy. Lovec Gable však opouští svou kořist a své city věnuje blondýnce, uhranutý mládím v africké divočině. Muž zmítaný mezi dvěma odlišnými a podobně krásnými ženami: jednou vážnou a striktně morální, ale plnou exotické vášně, a druhou snědou, zaoblených tvarů a veselou, ironickou a smyslnou bez zábran a výmluv. Hrdina nakonec dobrovolně zůstává sám, ale když pak Ava Gardnerová odplouvá na člunu, na poslední chvíli ji gestem vyzve, jako by si uvědomil, jakou chybu dělá, a pochopil, co už dávno bylo zjevné – jsou přece spřízněné duše. Ona vmžiku svou ženskou moudrostí rozklíčuje význam jeho gesta, loď se vrátí a oba spolu zůstanou. Jakkoliv byla Grace krásná a počestná, u nás doma vždycky fandíme Avě a tomuhle konci nadšeně tleskáme, přestože emoce nikdy nekomentujeme nahlas a tváříme se, že ta sympatie nijak nesouvisí s manželstvím nebo nevěrou. Jako by dobrodružství v pralese nějakým způsobem relativizovalo legálnost manželského stavu i jeho nezvratnost, jak můj právě probuzený otec poznamenal. Grace Kellyová byla technicky vzato nevěrnice. Tohle mě na tom zaráželo. Existují dívky dobré a zlé? A co hůř, existují dobré dívky, co dělají špatné věci, a taky zlé dívky, co dělají dobré věci? To bylo pro malého kluka poněkud matoucí. S kým se tedy nakonec mám oženit? Nikdy jsem se neodvážil s touhle závažnou pochybností Carmině a Marcialovi svěřit a trvalo mi několik let, než jsem to celé pochopil.

Nedokážu určit přesně, kdy jsem si začal v hlavě natáčet filmy. Dalo by se říct, že to bylo přirozeným pokračováním dětských her a že se od nich zpočátku tahle podivná činnost ani příliš nelišila. Děti (samy nebo s kamarády, reálnými nebo smyšlenými) si hrají na piráty, pistolníky, piráty, detektivy, hrdiny, hrdinky, krále a královny. Jak rostou, nejrůznější fantazie je opouštějí a nahrazuje je nová a fascinující možnost stát se muži a ženami ve skutečném životě. Teď, když už jsem starý, nestydím se přiznat, že moje hra nikdy neskončila. Představoval jsem si filmy, dialogy a scény v každém věku svého života. Jako by se promítačka vůbec nedala vypnout. Jako bych nedokázal žít, aniž bych si vysníval nějaký příběh. A nemám na mysli nějaký literární nebo anekdotický příběh! Mám na mysli takový, ve kterém jsou charaktery, zápletky, gesta, rozměry i střih jako v opravdickém filmu. Natáčel jsem v duchu jeden film za druhým během svého dospívání, mládí, celou svoji dospělost a dělám to i teď, zatímco píšu tuto knihu. Vím, že až večer zhasnu světlo a obejmu polštář, film, který natáčím, se na chvíli znovu rozběhne, dokud úplně neusnu. Možná je to iluze nekonečné filmové soboty mého dětství.

V šest hodin odpoledne hráli u bývalé sýpky zadýchaný dudák se skleslým bubeníkem melancholické melodie, a ještě o chvíli později jsme se Moe a já, už slušně oblečení, v salonku v prvním poschodí opírali lokty o pódium, abychom zblízka slyšeli hudebníky a mohli se dívat, jak mládež tančí rock‘n‘roll, španělské páry pasodoble a jak neohroženě se do extatických tanečních kreací krajané vrhají.