Hana Whitton

ŽOFIE BAVORSKÁ

Copyright © Hana Whitton, 2026

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-5913-9

I.

Královské Vánoce
na Karlštejně

Rušivý hluk, který doléhal do knihovny odkudsi z hradní chodby, vytrhl Václava z otupělé dřímoty, jež ho přemohla nad rozevřeným svazkem. Zamířil do knihovny předtím, než se odebere do ložnice za Johanou. To, že si chce chvilku číst, byla pouhá výmluva. Nechal si do knihovny přinést konvici vína a jako vždy tu hodlal popíjením strávit příjemný pozdní večer a případně celou noc.

Zmožen pitím nakonec usnul a nyní mu nějakou dobu trvalo, než si uvědomil, kde se vlastně nachází.

Popudilo ho, že ho někdo vytrhl ze spánku.

Člověk už nemá klid ani tady, na královském hradě Karlštejn! pomyslel si rozladěně. Právě na Karlštejn se uchýlil, aby tu se svou chotí Johanou strávil Vánoce a konec roku v klidu, nerušen vladařskými povinnostmi a únavnými ceremoniemi pražského dvora. Jako český a římský král Václav IV. má snad na trochu soukromí právo!

Hluk se ozval znovu, hlasitěji a s jakousi naléhavostí.

Václav se natáhl po poháru v naději, že mu další doušek dobrého vína pomůže nějak přehlušit dotírající zvuky linoucí se z chodby.

Pohár byl však prázdný a na dně konvice zůstalo také jen pár kapek.

Ve Václavovi vzplál hněv, jako pokaždé, když mu bylo odepřeno pití. Jen to ho smiřovalo se životními útrapami a osudem, který mu byl dán do vínku. Svůj úděl si nevybral. Korunu českého krále mu vsadili na hlavu jako dítěti a tu římskou zdědil po otcově smrti, zcela nepřipraven na tak náročné poslání.

Křikl na sloužícího, aby mu přinesl novou konvici, ale na víno čekal marně. To ho popudilo ještě víc.

„Každý už si hoví na lůžku a na panovníkovi mu přitom vůbec nezáleží!“ rozkřikl se.

Vstal z křesla a celý svět jako by se s ním zatočil. Zachytil se rychle stolu a shodil přitom pohár na zem. Číše dopadla s ohlušujícím třesknutím na kamenné dlaždice.

Kovové řinčení se zdálo v tichu knihovny ohlušující a Václav vyrazil na chodbu, jako by se mu snažil uniknout. Chodba před knihovnou zela prázdnotou. Vtom se jí rozlehl zoufalý výkřik linoucí se z královských komnat.

Johana! blesklo v tu chvíli Václavovi hlavou.

Náhle vystřízlivěl a rozběhl se k ložnici. Stráž u dveří nebyla. Václav vpadl bez váhání dovnitř. Komnata tonula v přítmí prozářeném pouze matným přísvitem dohořívajících svící.

Noční ticho proťal další Johanin výkřik.

Václav se vmžiku ocitl u širokého lože. Zrak mu již přivykl šeru, které tu panovalo, a tak zahlédl, jak si Johana tiskne zkrvavenou dlaň na hrdlo.

Jeho oblíbený vlkodav, který s ním obvykle sdílel ložnici, vyrazil k novému útoku. Johana chtěla znovu vykřiknout, nedokázala ze sebe však vydat ani hlásku. Z posledních sil vztáhla paži k Václavovi a poté se zhroutila do podušek, jež se rychle barvily její krví.

„Lupe!“ křikl Václav na psa. „Lupe! Pomoc!“

„Veličenstvo! Probuď se, prosím! Trápí tě nějaký zlý sen!“ Komorník, jeden z hloučku sloužících, které přivolal Václavův křik, se odvážil zacloumat králi ramenem, aby ho vytrhl z tíživého snu. Václav se po chvíli konečně probral. Třesoucími se prsty si přejel po tváři zbrocené potem.

„Kde je… Johana?“ vypravil ze sebe ochraptělým hlasem.

Sloužící si mezi sebou vyměnili zaskočený pohled.

„Její Výsost královna Johana přece zemřela,“ upozornil ho jeden z hloučku. „Je tomu již rok.“

„To přece…,“ začal Václav. Přerušil ho však ostrý hlas Johana Čúcha, jednoho z jeho věrných družiníků, který právě stanul na prahu ložnice, rovněž přilákán Václavovým křikem.

„Co se tady děje?“ zeptal se a zamířil rázným krokem k Václavovu loži. „To tys volal o pomoc, Veličenstvo?“ obrátil se k Václavovi.

„Ano,“ připustil Václav v rozpacích. „Někdo… napadl Johanu.“

Čúch na něj upřel užaslý pohled. „Ale Její Výsost královna přece… zemřela.“

Komorník se k němu nenápadně přitočil a zašeptal: „Není to poprvé, co Jeho Veličenstvo král jaksi… opomněl, že jeho královská choť Johana přišla před rokem právě tady, na Karlštejně, o život.“

Ani Čúchovi sice neunikly Václavovy podivné záchvaty, během nichž jako by zcela zapomněl, že královnu Johanu zadávil o minulých Vánocích jeden z jeho loveckých psů. Nemínil však na toto téma zapřádat s komorníkem řeč.

Od služebnictva si člověk musí zachovat odpovídající odstup, pomyslel si. Tohle zlaté pravidlo si osvojil záhy poté, co se připojil k pražskému královskému dvoru. Mladý král Václav si ho oblíbil a Johanovi z toho plynula nejedna výhoda. Co na tom, že mu říkali králův milec! Rychle šplhal po společenském žebříčku, ale tehdy mu bylo jasné, že bude muset vynaložit značné úsilí, aby si své postavení udržel.

Považoval za zásadní chybu, že se Václav na Vánoce po Johanině smrti uchýlil na Karlštejn. Vždyť právě v tomto období, během posledního dne roku, se zde ta smutná událost odehrála. Jako by se tím Václav trestal, napadlo ho nyní. Jako by se snažil vrátit čas, aby mohl všemu zabránit. Jenže teď už nic odčinit nelze.

„Tak co okouníte!“ rozkřikl se, jako by tak chtěl přehlušit vlastní myšlenky. „Přineste Jeho Veličenstvu víno!“ přikázal zostra.

Víno v podobných situacích vždycky pomáhalo. Alespoň prozatím.

Zdálo se, že se Václav poněkud uklidnil. Když mu pak Čúch přidržel pohár s vínem u rtů, vypil je hltavými doušky téměř naráz. Čúch kývl na komorníka, aby králi dolil. Václav se tentokrát chopil poháru sám a komorníkovi přitom neuniklo, že se králi dosud chvějí prsty. Několik krůpějí rudého vína přitom potřísnilo jeho zplihlý vous a bílou košili.

„Ach, zdál se mi příšerný sen, Johane,“ vypravil ze sebe Václav, když se mu poněkud vrátila rozvaha sil.

Čúch po jeho slovech pokynul služebnictvu, aby opustilo královu ložnici. Usoudil, že si Václav touží vylít srdce, jak bývalo v podobných situacích jeho zvykem. A králova zpověď nebyla určena pro jejich uši. V poslední chvíli však jednoho z nich zadržel a přikázal mu: „Přivolej sem pana Jíru!“ Možná bude dobré mít při tomto rozhovoru svědka. Kdo ví, o co se s ním Václav hodlá podělit. V poslední době se král stával nevypočitatelným. Nejeden z dvořanů již za Václavova neuvážená rozhodnutí pronesená v hněvivé opilosti zaplatil hlavou. A Čúch nemínil řady těch nebožáků rozšířit.

Stejně jako Čúch patřil Jíra z Roztok k nižší šlechtě, na jejíž dravou průbojnost většina vysoce urozených pohlížela spatra. Nicméně král Václav si okruh svých nových družiníků oblíbil, tak proč toho nevyužít? Mladíci nespoutaní přísnou výchovou starých šlechtických rodů nevyčítali ovdovělému králi poněkud uvolněné chování a při pitkách se mu stali příjemnými společníky. Byli to oni, kdo zaháněli přízraky, které Václava po Johanině smrti nepřestávaly pronásledovat. To proto si je pozval i na Vánoce.

Čúchovy myšlenky byly přerušeny spěšnými kroky, které se k Václavově ložnici blížily chodbou. Na prahu zakrátko stanul Jíra, v ruce další konvici s vínem.

„Z komorníkovy řeči jsem vyrozuměl, že bude dobré přinést ještě trochu vína,“ oznámil Václavovi a Čúchovi, když vešel do komnaty.

Václav už se z tíživého snu vzpamatoval a kývl na Jíru, aby přistoupil blíž. Bez zbytečných řečí mu ukázal na prázdný pohár. Jíra mu ho ochotně dolil.

„Možná by bylo nejlepší, kdybychom se vrátili do Prahy,“ navrhl váhavě Čúch.

Václav po něm blýskl nesouhlasným pohledem. „A proč? Kvůli nějakému zlému snu, na který jsem už zapomněl? Víš přece, že Vánoce trávím s oblibou právě tady, na Karlštejně!“ Po těch slovech se natáhl pro konvici a sám si dolil. „Jednou… jednou, až vystavím u Kunratic svůj hrad, budu trávit Vánoce tam,“ pokračoval a pak se zhluboka napil. „Bude se jmenovat Nový hrad. Nebo ještě lépe Wenzelštejn. Karlštejn nese jméno mého otce, císaře Karla, a kunratická rezidence ponese to mé. Všichni mi přece říkají Wenzel.“

Čúch si s Jírou vyměnil pohled. Plány o kunratickém hrádku Wenzelštejn slyšeli už nesčíslněkrát. „Král Václav by se měl snažit, aby se otci vyrovnal spíš vladařskými činy než stavbou nového sídla,“ poznamenal k tomu jednou Jíra. A Čúch mu tehdy dal za pravdu.

Václava nicméně nepřerušovali, neboť věděli, že ho ten proslov, nebo spíš vypité víno, rychle vyčerpá a únava ho opět ukolébá do spánku. Už nyní měl tváře ruměné a oči se mu skelně leskly. Řeč ho podle všeho skutečně připravila o poslední síly, protože se odmlčel a opřel se o vysoko nastlané polštáře. Pohár však z ruky nepustil. Po chvíli dopil a pokynul Jírovi, aby mu znovu dolil. Ten si vyměnil další rychlý pohled s Čúchem a potom splnil královo přání.

„Přeješ si, Veličenstvo, abychom s tebou nadále setrvali, anebo dáš přednost odpočinku na lůžku?“ zeptal se ho Čúch, protože věděl, co bude následovat. Nehodlal strávit zbytek noci nasloucháním Václavovu čím dál nesouvislejšímu líčení budoucích počinů, které byl nucen vyslechnout už tolikrát.

Václav se krátce zamyslel. Nakonec usoudil, že nejlepším společníkem mu bude konvice vína.

„Můžete jít!“ propustil oba družiníky majestátním gestem. Byl nyní již zcela ztracený ve snech o budoucnosti. Na Čúchovu a Jírovu přítomnost i na zlý sen jako by zapomněl.

Čúch a Jíra se s poklonou vytratili z Václavovy ložnice.

Jíra potom počkal, až Čúch přivolá komorníka otálejícího opodál na chodbě, a přikázal mu, aby dohlédl na to, zda má král vše, co potřebuje.

„A vzbuď mě nebo pana Jíru, kdyby se Jeho Veličenstvo opět… necítilo dobře,“ dodal ještě.

„Spolehni se, pane,“ ujistil ho komorník. A potom, ruku v uctivém dvorském gestu přitisknutou na hruď, se odporoučel.

Čúch s Jírou zamířili do svých komnat.

„Děkuji ti, Johane!“ obrátil se k Čúchovi Jíra, když se ocitli z komorníkova doslechu.

„A za co, prosím tě?“ zasmál se Čúch.

„Za to, že ses odvážil ukončit tu audienci!“ připojil se Jíra k jeho smíchu. „V tuhle noční hodinu a za takové zimy bude příjemné vrátit se na lůžko!“

„Moje slova,“ přikývl Čúch a pak se s Jírou rozloučil.

„Mělo by se s tím něco… udělat,“ prohlásil Přemysl I. Těšínský a přelétl rychlým pohledem skupinu Václavových družiníků, s nimiž zasedl ke snídani v nevelké hodovní síni, která v karlštejnském císařském paláci přiléhala k síni audienční.

Král Václav se snídaně nezúčastnil, protože dosud vyspával zlý sen, nebo spíš následky nestřídmého zapíjení oné noční můry. Přemyslovi, jehož zde všichni za léta strávená v královských službách dobře znali, nedalo velkou práci zjistit, co noční rozruch znamenal.

Hned zrána se na to zeptal komorníka a ten se nejprve ostražitě rozhlédl, zda ho nemůže vyslechnout někdo nepovolaný, a potom mu důvěrným šeptem sdělil: „Považ, Excelence, ještě po odchodu pánů Čúcha a Jíry jsme Jeho Veličenstvu museli přinést další konvici vína.“ Komorník jen zavrtěl hlavou. „Budiž mu požehnáno. Snad mu to pomůže zahnat zlé sny, ale… nic se nemá přehánět.“

Přemysl nyní opět přelétl pohledem své spolustolovníky.

Mladíčci! pomyslel si přitom. Co ti vědí o životě! Jak ti dokážou pomoct králi zdrcenému osobní tragédií a obtíženému nelehkými vladařskými povinnostmi, s nimiž si zjevně neumí poradit? Tím, že ho podporují v pití, se přece nic nevyřeší!

Mohl si podobný odsudek dovolit, vždyť působil již ve službách Václavova otce císaře Karla IV. a nyní zastával důležité postavení vikáře Svaté říše římské. Pocházel navíc z rodu slezských Piastovců.

Nehodlal připustit, aby o své výhodné vikářské místo přišel kvůli tomu, že Václav zanedbává pro pitky s družiníky vladařské povinnosti římského krále. Kritické výtky na Václavovu adresu se začínaly nebezpečně množit.

Opravdu, něco se s tím musí udělat, a to dřív, než bude pozdě, zopakoval si nyní v duchu. Vždyť to byl hlavní důvod, proč se v takové zimě trmácel ze svého sídla ve Frankfurtu nad Mohanem až sem na Karlštejn. Nohy už mu nesloužily, a tak ho do hradu, který se tyčil na zledovatělém svahu, museli dopravit v nosítkách.

„To se lehce řekne, ale nesnadno vykoná,“ namítl Čúch. Přemyslova slova, v nichž se skrývalo zřejmé obvinění, ho popudila. Přemysl Těšínský by měl nějaký čas pobývat u pražského královského dvora. Pak by mluvil jinak!

„Proč jste mu nerozmluvili ten nápad strávit Vánoce tady, na Karlštejně?“ Přemysl měl co dělat, aby se na Václavovy družiníky nerozkřikl. „Každý přece musel vědět, jak to dopadne, až se Václav vrátí na místo, kde za tak hrozných okolností přišla o život jeho choť Johana!“

„Každý z nás se toho sice obával, Excelence,“ obrátil se k němu nyní Bořivoj ze Svinař, další z kroužku Václavových důvěrníků, „ovšem… králi se přece neodporuje. A pak… říkali jsme si, že Jeho Veličenstvo se možná potřebuje vrátit na místo, kde se o loňských Vánocích odehrála ona úděsná tragédie. Jen tak se vypořádá s tímto temným stínem minulosti, z něhož se zbytečně viní.“

„Má k tomu důvod?“ zeptal se ho Přemysl zpříma. „K sebeobviňování?“

O tom, že na Karlštejně v noci z 31. prosince na 1. ledna náhle zemřela Václavova choť, královna Johana, byl sice zpraven, podrobnosti však neznal.

Kolem stolu se rozhostilo rozpačité ticho.

Slova se nakonec ujal Čúch. „Nebudu ti nic nalhávat, Excelence,“ řekl. Měl už dost té hry na schovávanou, při níž se každý vyhýbal pravdě. „Oficiální zpráva o královnině smrti sice tvrdí, že Její Výsost Johana zemřela na mor, ovšem ten se tady loni vůbec nevyskytoval a nikdo jím na Karlštejně neonemocněl. Pravdou je, že ji našli s prokousnutým hrdlem v ložnici, kterou s královskými manželi sdílel Václavův oblíbený pes, podle všeho vlkodav Lupus.“

Přemysl zbledl jako stěna. Tohle nevěděl. Chopil se poháru se svařeným vínem a zhluboka se napil. Neměl v úmyslu holdovat pití od rána, ale tuhle novinu potřeboval vstřebat. „Skutečně jsem se domníval, že šlo o mor, i když se rovněž proslýchalo, že mohla podlehnout otravě krve nebo vzteklině. Tou měla prý trpět už po nějaký čas.“

„Podobné dohady se sice mezi lidem šíří, ale na pravdě se nezakládají,“ prohlásil Čúch. Chvilku si pohrával s pohárem, jako by zvažoval, zda seznámit Přemysla s celou pravdou. „Existuje dokonce domněnka, že ten vlkodav královnu Johanu nenapadl jen tak. U dvora se proslýchá, že ho na ni král Václav poštval. Zdráhám se tomu uvěřit, ale myslím, že bys to měl vědět, než ti to nějaký úslužný dvořan našeptá.“

Přemysl nebyl schopen slova.

Čúch na něj chvíli upřeně hleděl a potom pokračoval: „Jeho Veličenstvo král Václav si z té osudné noci mnoho nepamatuje. Spánek se mu prý tehdy vyhýbal, a tak se uchýlil do knihovny, aby tam s pohárem vína strávil pozdní noční hodiny četbou nějakých starých rukopisů. Ať je to, jak chce, nepřestává si vyčítat, že tomu neštěstí nezabránil.“ Čúch se odmlčel, ale po chvíli ještě dodal: „Za takových okolností jsme mu nemohli rozmlouvat pevné rozhodnutí strávit i letošní Vánoce na Karlštejně. Události včerejší noci nás proto vlastně nepřekvapily.“

„To je opravdu… hrozné,“ vypravil ze sebe Přemysl. Zaplať Bůh, že jsem tu dlouhou a únavnou cestu vážil, pomyslel si. Snad jsem přišel ještě včas!

Kolem stolu se opět rozhostilo tíživé ticho.

„Velkou oporou a dobrým rádcem býval králi pražský arcibiskup Jan z Jenštejna,“ přerušil je nakonec poněkud váhavě Přemysl. Připadal si jako ten pověstný tonoucí, který se chytá i stébla. Jan z Jenštejna skutečně býval nejen Václavovým spolehlivým rádcem, ale také věrným přítelem. Přemysl se obával, že ten minulý čas je asi namístě. Jenštejnovo vážné onemocnění totiž mnohé změnilo. Jako zázrakem se uzdravil, a třebaže se předtím sám světským radovánkám nevyhýbal, lehkovážné chování i uvolněné mravy panující u pražského královského dvora nyní odsuzoval. Pokoušel se Václava získat pro asketický způsob života, ale jeho snaha byla marná a z krále a arcibiskupa se postupem času stali nepřátelé. K osobním rozepřím se navíc nepříjemně připojily i ty mocenské. Přemysl moc dobře věděl, že nyní, v době papežského schizmatu, Jenštejn podporuje papeže Urbana VI., jehož Svatý stolec se nachází v Římě, a ne avignonského vzdoropapeže Klementa VII. Jeho postoj pochopitelně popudil francouzského krále a značně zkomplikoval Václavovy vztahy s Francií. Rozpory mezi králem a arcibiskupem se tak ještě vyostřily.

Čúch se při zmínce Jenštejnova jména téměř pobaveně zasmál, což Přemysla poněkud zaskočilo. Na podobný projev veselí se mu situace zdála příliš vážná.

„Na pražského arcibiskupa Jana z Jenštejna bude lepší zapomenout,“ doporučil Čúch Přemyslovi. Jeho nesouhlasný výraz mu neunikl. Vlivného, zkušeného a vysoce postaveného Přemysla I. Těšínského si pohněvat nechtěl, jakkoli se mu jeho nadřazené vystupování zdálo nepřijatelné. „Jeho Veličenstvo král ho totiž nechal dokonce krátce uvěznit, právě tady, na Karlštejně.“

„A proč?“ vyrazil ze sebe užasle Přemysl. Bylo sice příjemné před časem přesídlit do Frankfurtu, ale nyní si uvědomil, že v důsledku toho k němu nejedna zpráva z Českého království zjevně nedoputovala.

„Šlo o nějaký majetkový spor, ve kterém se ti dva neshodli,“ odpověděl mu Čúch. Nechal si pro sebe, že rozepře se týkala jeho – král se postavil na Čúchovu stranu a ztrestal Jenštejna, který panovníkův verdikt odmítl přijmout.

„Ach tak,“ řekl na to Přemysl. Usoudil, že nemá cenu vyptávat se, zda by Václava nemohla dobře míněnou domluvou usměrnit jeho nevlastní matka Alžběta Pomořanská. Každý přece věděl, že se ti dva nemají příliš v lásce a že by ovdovělá císařovna na Václavově místě nejraději viděla svého syna Zikmunda. Václav ji nakonec vykázal na její sídlo ve věnném městě českých královen Hradci Králové.

„Jeho Veličenstvo král by se měl znovu oženit,“ ozval se najednou jeden z družiníků, v němž Přemysl poznal Petra Zmrzlíka ze Svojšína.

„To bude skutečně nejlepší řešení,“ přikývl Přemysl na Petrova slova. Na okamžik zaváhal, zda se s ostatními vzhledem k okolnostem podělit o nedávné zprávy, nakonec se však rozhodl je nejbližšímu kroužku Václavových důvěrníků prozradit. Kdo ví, třeba jim už u džbánku vína něco svěřil sám Václav. „Jenom mezi námi… zahájili jsme jednání o možném sňatku Jeho Veličenstva Václava s aragonskou princeznou Juanou.“

Mezi družiníky to překvapeně zašumělo, pouze Čúcha ta zpráva zjevně nepřekvapila. Václav mu něco naznačil, ale podobná jednání lze brát vážně teprve poté, až se začne sepisovat svatební smlouva.

„Řekl bych, že to je dobrá volba,“ poznamenal přesto s úsměvem. „Velkou vášní Juanina otce, aragonského krále Juana, je totiž lov. Však se mu proto přezdívá Lovec. Dá se předpokládat, že princezna Juana bude mít tedy pochopení pro Václavovu zálibu v honitbě.“

„Zdá se, že jsi dobře zpraven,“ obrátil se k němu Přemysl.

„Jen jsem něco zaslechl,“ vyhnul se Čúch přímé odpovědi.

„Jednání teprve začala,“ upozornil družiníky Přemysl. „Uvítám proto, uchováte-li toto sdělení v tajnosti.“

„Spolehni se, Excelence,“ ujistil ho za všechny Čúch a dolil mu ze džbánu již poněkud vychladlé svařené víno.

II.

Žofie Bavorská

Žofie stáhla jestřábovi z hlavičky koženou kápi. Dravý pták už v předtuše lovu neklidně přešlapoval na jejím předloktí a zarýval drápky do vysoké manžety kožené rukavice. Zlatá rolnička upevněná na pařátku mu přitom vesele pocinkávala.

„Přines mi tučnou kořist!“ křikla Žofie na jestřába, když uvolnila zlatý řetízek, který ho poutal k jejímu zápěstí.

Jestřáb vmžiku vzlétl, zakroužil nad svěže zeleným pažitem a potom zamířil k nedalekému lesu.

Žofie zaklonila hlavu a dala se do uvolněného smíchu. Nedbala přitom, že se jí lovecká čapka svezla z plavých vlasů, které v tu chvíli pročísl ostrý, chladný vítr časného rána. Pobídla pak koně do trysku, jako by chtěla jestřába dostihnout.

Své dva starší bratry Arnošta a Viléma, kteří ji doprovázeli v lovecké družině jejich otce, bavorského vévody Johannese II., nechala daleko za sebou.

Arnošt se otočil v sedle a křikl na Viléma: „Přece se nenecháme zahanbit mladší sestřičkou!“ A po těch slovech také on pobídl koně vpřed. Na lovu, který v lesích kolem Landshutu každoročně pořádal jejich strýc, bavorský vévoda Fridrich, se chtěl předvést v tom nejlepším světle.

Vilém neochotně následoval jeho příkladu. Nejraději by však zůstal v příjemné společnosti několika mladých šlechtičen z urozených rodů, které strýc Fridrich do Landshutu také pozval.

Na tradičním setkání nechyběli ani Fridrichovi bratři – Johannes s sebou přivezl Arnošta a Viléma a Stefan se dostavil s nejstarším synem Louisem.

Fridrich nyní doprovázel pohledem Žofii, kterou se marně snažili dostihnout Arnošt s Vilémem. Nakonec se musel jejich neúspěšnému snažení smát.

„Tvoje dcera je nejen krásná a chytrá, Johannesi,“ obrátil se k mladšímu bratrovi, „je to navíc vynikající jezdkyně a v lovu předčí i zkušené lovčí.“

Fridricha přitom napadla znepokojivá myšlenka. Jestlipak se jednou i moje dcerka Alžběta vyrovná Johannesově Žofii či Stefanově dceři Isabeau? Jistě ano! snažil se sám sebe přesvědčit. Utěšoval se tím, že má na všestranné zdokonalování pořád dost času, neboť na rozdíl od svých okouzlujících sestřenic dosud nedosáhla prahu dospělosti.

„Je to tvoje zásluha, Fridrichu,“ řekl na to Johannes. „To ty jsi přece vyhlášený lovec! Tu vynikající jezdkyni a lovkyni jsi z ní vychoval ty! A nejen to – přijals ji jako vlastní dceru a na tvém dvoře se jí dostalo jedinečného vzdělání i výuky v dvorských mravech. Chová se teď jako královna.“ Johannes se však při těch pochvalných slovech neubránil jistému smutku.

Než přišla na svět Žofie, manželka Kateřina už mu dala dva chlapce. Měl z dcerušky radost, to se nedalo popřít, ale synové a dědicové, zejména nejstarší Arnošt, pro něj byli na prvním místě.

Nakonec proto poslal Žofii ke dvoru svého bratra Fridricha do Landshutu, kde se už dostávalo vzdělání a výchovy Stefanově dceři Isabeau.

Kateřina nesla dceřin odchod těžce, ale neodvážila se nic namítat. Ostatně málokdy si dovolila mu odporovat.

„Pokud jde o tu královnu… Třeba máš pravdu! Co není, může být!“ zasmál se Fridrich. „Podívej třeba na Stefanovu dceru Isabeau. Přišla k nám jako Isabella, a nyní jí jako manželce francouzského krále Karla VI. říkají Isabeau.“

Johannes se na bratra překvapeně zadíval. Najednou si nebyl jistý, zda by si podobný osud přál i pro svou dceru. Sám neměl přehnané politické ambice, a tak nevkládal přílišné naděje ani v Žofiin případný mocensky výhodný sňatek. Přál si jen, aby se jednou dobře provdala, nejlépe za nějakého urozeného a hlavně bohatého Wittelsbacha, muže z jejich rodu, usadila se na jeho panství a věnovala se rodině.

Fridrichovy ctižádostivé plány se mu nelíbily. Hledal vhodná slova, kterými by to dal bratrovi najevo, aniž by ho urazil. Byl mu vděčný, že přijal Žofii na svém vévodském dvoře, kde se jí dostalo patrně lepšího vzdělání, než jaké by jí dokázal poskytnout rodný dvůr v Mnichově. Jako by si ale teprve nyní uvědomil, že Fridrich právě díky své ctižádostivé průbojnosti získal z Bavorska tu nejvýnosnější a nejbohatší část – Landshut. Mimoto byl i říšským rádcem římského a českého krále Václava IV.

Ani Johannes netrpěl nedostatkem, ba naopak, ale s přepychem Fridrichova dvora se to srovnat nedalo. Uvítal, že jeho další úvahy přerušil příjezd Stefanova syna Louise, kterého doprovázelo několik členů lovecké družiny.

„Doufal jsem, že tu zastihnu svou půvabnou sestřenku Žofii,“ prohlásil zklamaně Louis, když se s Fridrichem a Johannesem pozdravil. Žofii si oblíbil. A nejen proto, že byla hezká. V její společnosti se cítil dobře, mnohem lépe než ve společnosti dívek, s nimiž se setkával u francouzského dvora. Často tam nyní pobýval, protože se z jeho sestry stala francouzská královna.

Proč takové příležitosti nevyužít? Isabeau navíc potřebovala bratrovu oporu. U francouzského dvora to neměla snadné, jemu se tam však líbilo. Získal řadu cenných zkušeností, a to nejen v diplomacii a dvorském vystupování. Dívky tam byly okouzlující a nešetřily přízní, Žofiinu nevinnou nedotčenost však postrádaly.

Johannes blýskl po Louisovi nepřátelským pohledem. Už je mu dvacet let, pomyslel si přitom. Muži v jeho věku se přece dávno oženili a stali se z nich otcové rozrůstající se rodiny! Měl by se usadit, a ne se ohlížet po kdejaké hezké tvářičce!

Od prvního okamžiku po příjezdu do Landshutu v něm sílil nepříjemný pocit, že Louis nevidí v Žofii pouze příbuznou, ale snadnou novou oběť. Nemínil připustit, aby Louis popletl Žofii hlavu svým světáckým vystupováním a přitažlivým zevnějškem.

Také Fridrichovi Louisovo chování neuniklo. Pro tohohle Žofie nerostla, usoudil.

„Měl by ses smířit s tím, že Žofii nikdy nedostihneš, Louisi,“ řekl synovci s úsměvem. „Unikne ti pokaždé.“

Johannes na Fridricha vděčně pohlédl, rád, že ho bratr s vhodnou poznámkou předešel.

„To se ještě uvidí!“ křikl na něj Louis s podivným odhodláním, pobídl koně a vyrazil k lesu, k němuž se v měkkém pažitu táhl řetízek stop.

Žofie přece nemůže být daleko!

Žofie zarazila koně uprostřed písčité lesní stezky prorůstající prvními polštářky mateřídoušky a zahleděla se k blankytné obloze. Její jestřáb nad ní v průzračném vzduchu elegantně zakroužil a potom se vydal za novou kořistí.

Je tu tak krásně, pomyslela si Žofie a pocítila náhlé štěstí, které nemělo daleko k dokonalosti.

V Landshutu u strýce Fridricha se cítila lépe než doma. Občas se v myšlenkách vracela do rodného Mnichova, ale ty vzpomínky nebyly bolestné a nedoprovázel je stesk. Na rodiče, kteří jí v dětství nevěnovali příliš mnoho času, si téměř nepamatovala. Jejich obraz se zdál vybledlý, a když se s nimi nyní setkávala, měla pocit, že mluví s cizinci. V paměti jí utkvěli jen bratři. Jako budoucí dědicové titulu i pozemků byli středem otcova zájmu a Žofie se nedokázala zbavit dojmu, že je na otcově vévodském dvoře něco jako trpěná příbuzná.

U strýce Fridricha to bylo jiné. Spolu se sestřenicí Isabeau se jí v Landshutu dostalo výborného vzdělání. Naučila se zde dvorským mravům a v Isabeau, stejně jako ve Fridrichově dceři Alžbětě, našla dobrou přítelkyni.

Jenže Isabeau odešla do Francie a nic už není, jak bývalo.

Žofie se opět zahleděla na blankytnou oblohu, jako by tak chtěla zahnat úvahu, která ji v poslední době začala nepříjemně pronásledovat a která se, nezvána, vrátila i nyní.

Mohl se za strýčkovým velkorysým pozváním, aby se jeho neteřím Isabeau a Žofii dostalo v Landshutu vychování, skrývat nějaký mocenský záměr? Strýcem vyjednaný sňatek Isabeau s francouzským králem Karlem VI. by tomu nasvědčoval. Ne nadarmo se Fridrichovi říkalo Moudrý.

Jaký osud asi chystá mně?

Dnešní slunečný den už se Žofii najednou nezdál tak krásný.

„Vyhlížíš svého jestřába, Žofie?“ ozvalo se vtom za ní. „Snad se ti i s úlovkem někam nezatoulal?“

Žofie sebou polekaně trhla a rychle se otočila.

Louisovi se podařilo Žofii dostihnout a teď se k ní přitočil i se svým koněm. „Nechtěl jsem tě vyděsit!“ omlouval se rychle, neboť mu neuniklo, že sestřenici zaskočil.

„Nemusíš se omlouvat, Louisi,“ usmála se na něj Žofie. „Jen jsem se zamyslela a nezaslechla tě přijíždět.“

Louis se na ni pozorně zadíval. Žofie se mu vždycky líbila, donedávna v ní ale viděl pouze malé děvčátko. Znovu si uvědomil, jak dospěla. Dosáhla věku, kdy začíná starostlivý otec přemítat, jak svou dceru co nejvýhodněji provdat.

Jenže v Žofiině případě bude vhodného ženicha jistě vybírat přičinlivý strýček Fridrich, napadlo Louise. O královského manžela pro mou sestru Isabeau se už koneckonců postaral. Proč bych ale Žofiiným ženichem nemohl být já? pokračoval v úvahách. Sňatek mezi bratrancem a sestřenicí není přece nic zase tak výjimečného. Jeho Svatost papež by nám určitě udělil dispens. Otázkou zůstává, který papež by to byl, když teď máme dva, jednoho v Římě a druhého v Avignonu.

Náhlý poryv větru se zmocnil Žofiiných plavých vlasů a zastřel jí jimi tvář. Louis si rychle stáhl rukavici a užuž se jí chystal vlasy odhrnout. Včas si však uvědomil, že se to nehodí, jakkoli se její hebké pleti zrůžovělé jízdou slunným ránem toužil dotknout.

Trochu zrozpačitěl, neboť se najednou cítil jako nezkušený mladíček. S Beatrix, jednou ze svých početných milenek, nikdy nic podobného nezažil. Patrně proto, že ji nemiloval.

„Jak se daří Isabeau?“ zeptala se ho Žofie.

Byl jí za tu otázku vděčný, protože mu pomohla získat ztracenou sebedůvěru, i když jen nakrátko. Navzdory významnému postavení osud jeho sestry zrovna šťastný nebyl a Louis k ní měl vždy blízko.

„Nyní už lépe,“ řekl nakonec. „Těší se na příchod svého druhého dítěte. Ovšem… myslím, že se dosud zcela nesmířila se smrtí svého prvorozeného syna,“ dodal. Žofii lhát nechtěl.

„Vím, že prožívala těžké období. Věřím, že ji nyní čekají pouze šťastné chvíle,“ poznamenala Žofie, která z četných dopisů, jež jí Isabeau pravidelně posílala, vyčetla její hluboký smutek. Zdálo se však, že jeho příčinou není pouze smrt malého prince.

„Myslíš, že je Isabeau u francouzského dvora šťastná?“ odvážila se proto Louise zeptat.

„Kladeš mi ošemetné otázky, sestřenko Žofie!“ zasmál se Louis, ale smích mu nešel od srdce. „Ani v tomto případě ti však nebudu lhát. Nestěžuje si sice, ale její soužití s královským chotěm k těm nejsnazším podle všeho nepatří.“ Zaváhal na okamžik a potom pokračoval: „Řekl bych, že ji král upřímně miluje, ovšem jeho duševní rozpoložení a z toho vyplývající chování bývá poněkud nevypočitatelné. Vždyť se mu také říká Šílený.“

Žofie po jeho slovech zarazila koně a pohlédla na Louise, v očích úzkost. „To je… hrozné,“ vypravila ze sebe. „Chudák Isabeau! Tohle jsem nevěděla.“

Já takový nikdy nebudu! dodal by nejraději. Ve mně bude mít má choť vždycky milující oporu. Ty bys ve mně vždycky měla milující oporu, Žofie!

„Tak tady jste!“ ozvalo se vtom za nimi.

Arnošta s Vilémem přestalo pronásledování Žofie bavit krátce poté, co zmizeli otci a Fridrichovi z očí. Kdo by zbytečně štval koně kvůli rozmarné sestřičce! Když ji však zahlédli s Louisem, nedalo jim to a k dvojici zabrané do hovoru se vydali.