Kathryn Stockettová

ČERNOBÍLÝ SVĚT

Kathryn Stockettová: Černobílý svět

Copyright © 2009 by Kathryn Stockett

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part form. No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790). This edition published by arrangement with G. P. Putnam’s Sons, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © 2011, 2015, 2019, 2026 by Jana Kordíková

ISBN 978-80-249-5977-1

Dědečkovi Stockettovi,

nejlepšímu vypravěči ze všech

Aibileen

KAPITOLA 1

Srpen 1962

Mae Mobley se narodila v srpnu 1960 v neděli brzo ráno. Takovejm říkáme kostelní děti. Já se starám o bílý děti, k tomu ještě vařím a uklízím. Už jsem jich za život vychovala sedmnáct. Umím je uspat, utišit a posadit na nočník dřív, než jejich mámy ráno vylezou z postele.

Ale žádný ještě neřvalo jako Mae Mobley Leefoltová. Když jsem první den vešla do dveří, byla tam, úplně rudá, ječela kvůli kolice a prala se s flaškou, jako by to byl shnilej tuřín. Paní Leefoltová vypadala, že má strach z vlastního děcka. „Co jsem udělala špatně? Proč to nemůžu utišit?“

To? To bylo první znamení: něco tady není v pořádku.

Tak jsem to růžový vřeštící miminko vzala do náručí. Natřásala jsem ji na boku, aby se jí trochu rozhejbaly střívka, a ani ne za dvě minuty bylo po pláči a holčička se na mě usmívala jako andílek. Ale paní Leefoltová to děcko za celej den ani jednou nepochovala. Už jsem viděla spoustu ženskejch, co měly tohle poporodní blues. Takže jsem si tenkrát asi řekla, že to bude tím.

Na paní Leefoltový je něco divnýho: jednak se pořád mračí, a taky je vyhublá. Nohy má tak tenoučký, jako by jí vyrostly minulej tejden. Je jí třiadvacet a hubená je jak čtrnáctiletej kluk. I vlasy má řídký, hnědý, a prosvítá jí kůže. Snaží se si je vyčesávat, ale pak vypadaj ještě řidší. Její obličej má stejnej tvar jako ten ďábel na plechovce od cukroví, se špičatou bradou a tak. Vlastně celý její tělo je ze samejch ostrejch kloubů a špiček, takže se vůbec nedivím, že to děcko neutiší. Miminka milujou tuk. Zaboří vám pusu do podpaží a usnou. Taky milujou tlustý nohy. Já o tom něco vím.

Od prvních narozenin za mnou Mae Mobley pořád chodí jako pejsek. V pět hodin mi visí na botě od doktora Scholla, tahám ji po podlaze a ona řve, jako bych se už nikdy neměla vrátit. Paní Leefoltová na mě mhouří oči, jako bych něco dělala spatně, a trhá mi to ječící dítě z boty. Tak to podle mě dopadá, když si někdo nechává svý děcko vychovávat od cizejch.

Teď jsou Mae Mobley dva. Má velký hnědý oči a medový kudrny. Ale ta malá pleska vzadu na hlavě vypadá dost divně. Když má nějaký starosti, mezi obočím se jí objeví stejná vráska jako její mámě. Vlastně si jsou dost podobný, až na to, že Mae Mobley je tlustá. Žádná královna krásy z ní nebude. Paní Leefoltovou to asi trápí, ale Mae Mobley je mý zlatý dítě.

O vlastního kluka, Treelorea, jsem přišla těsně předtím, než jsem začala dělat pro paní Leefoltovou. Bylo mu čtyřiadvacet. To jsou nejlepší léta života. Prostě žil moc krátce.

Sehnal si malej byt ve Foley Street. Chodil s milou holkou jménem Frances a já si říkala, že se asi vezmou, jenže on si s podobnejma věcma dával načas. Ne proto, že by hledal někoho lepšího, ale protože byl takovej mudrlant. Nosil velký brejle a pořád si četl. Dokonce začal psát knížku o tom, jaký to je, bejt barevnej a žít a dělat v Mississippi. Bože, já na něj byla hrdá. Ale jednou dělal do noci na Scanlonově-Taylorově pile, tahal těžký trámy k autu, třísky se mu prořezávaly skrz rukavice. Na podobnou práci byl moc malej a hubenej, ale to místo potřeboval. Byl unavenej. Pršelo. Sklouznul z nakládací rampy a spadnul na příjezdovou cestu. Řidič kamionu ho neviděl a rozdrtil mu plíce. Když jsem se o tom dozvěděla, byl už mrtvej.

A ten den celej můj svět úplně zčernal. Vzduch byl černej, slunce bylo černý. Ležela jsem v posteli a zírala na černý stěny svýho bytu. Minny se každej den chodila dívat, jestli ještě dejchám, krmila mě, aby mě udržela při životě. Tři měsíce trvalo, než jsem se dokázala podívat z okna, jestli je svět tam, kde bejval. Překvapilo mě, že se srdcem mýho kluka se nezastavil i okolní svět.

Pět měsíců po pohřbu jsem vstala z postele. Oblíkla jsem si bílou uniformu, dala si kolem krku malej zlatej křížek a šla sloužit k paní Leefoltový, protože se jí zrovna narodila holčička. Brzo mi ale došlo, že se ve mně něco změnilo. Usadilo se ve mně hořký semínko. A já jsem už neuměla bejt tak vstřícná.

„Ukliď dům a pak jdi udělat ten kuřecí salát,“ nařídí mi paní Leefoltová.

Dnes pořádá bridžovej klub. Každou čtvrtou středu v měsíci. Jasně že mám všechno připravený – kuřecí salát jsem udělala ráno. Ubrusy jsem přežehlila včera. Paní Leefoltová mě při tom viděla. Je jí sotva třiadvacet a ráda se poslouchá, jak mi rozkazuje.

Už má na sobě ty modrý šaty, co jsem jí ráno žehlila. Ty co mají v pase pětašedesát záhybů, tak malejch, že na ně při žehlení musím mžourat přes brejle. Jen málo věcí v životě nenávidím, ale tyhle šaty opravdu nemusím.

„A dejte pozor, aby za námi nechodila Mae Mobley. Já se na ni tak zlobím – můj pěkný dopisní papír mi roztrhala na pět tisíc kousků, a to ještě musím napsat patnáct poděkování pro Mladou ligu…“

Nachystám všechny ty věci pro její kamarádky. Vyndám sváteční sklo, stříbrný příbory. Paní Leefoltová nemá žádnej karetní stolek jako ostatní dámy. Prostíráme u jídelního stolu. Dáme na něj ubrus, abysme zakryly tu velkou prasklinu, červenej květovanej ubrousek přesuneme na příborník, abysme přikryly místo, kde je dřevo poškrábaný. Paní Leefoltová chce, aby její pohoštění mělo úroveň. Možná se snaží vynahradit to, že má jen malej domek. Nejsou žádní boháči, to je mi jasný. Pravý boháči se takhle nesnaží.

Jsem zvyklá dělat pro mladý páry, ale tohle je asi ten nejmenší dům, v jakým jsem kdy dělala. Má jen jedno patro. Ložnice pána a paní Leefoltovejch vzadu je dost velká, ale holčička má malinkej pokojíček. Jídelna a obývací pokoj jsou tak nějak propojený. Maj jen dvě koupelny, což je úleva, protože jsem dělala v domech, kde jich měli pět nebo šest. Celej den jsem jenom čistila záchody. Paní Leefoltová platí pětadevadesát centů za hodinu, tak málo jsem už dávno nedostala. Jenže když Treelore umřel, vzala jsem, co bylo. Bytnej mi nechtěl počkat ani chviličku. Ale i když je dům malej, paní Leefoltová ho moc hezky zařídila. Umí to s šicím strojem. Když si nemůže koupit něco novýho, vezme kus modrý látky a ušije na tu věc dečku.

Ozve se zvonek, tak jdu otevřít.

„Ahoj, Aibileen,“ pozdraví paní Skeeter, protože ona mluví s personálem. „Jak to jde?“

„Dobrej den, paní Skeeter. Mám se dobře. Panebože, tady venku je ale vedro.“

Paní Skeeter je moc vysoká a hubená. Má světlý vlasy, který jí nesahaj ani na ramena, protože se jí krepatěj. Je jí taky kolem třiadvaceti jako paní Leefoltový a všem ostatním. Odloží kabelku na židli a chvilku se osívá ve svým oblečení. Má na sobě bílou krajkovou blůzu, zapnutou ke krku jako jeptiška. Modrá sukně se jí v pase rozevírá. Paní Skeeter vždycky vypadá, jako by jí někdo nařídil, co si má oblíct.

Uslyším, jak na příjezdovou cestu vjedou paní Hilly a její máma, paní Waltersová, a zatrouběj. Paní Hilly bydlí kousíček odsud, ale vždycky sem jezdí autem. Pustím ji dovnitř a ona kolem mě projde, jako bych tam nebyla. Řeknu si, že je na čase probudit Mae Mobley.

Jakmile vejdu do pokojíčku, Mae Mobley se na mě usměje a natáhne tlustý ručičky.

„Ty už jsi vzhůru, holčičko? Proč jsi mě nezavolala?“

Směje se, vesele sebou vrtí a čeká, až ji vyndám. Sevřu ji v náruči. Počítám s tím, že až odejdu domů, nikdo ji už takhle neobejme. Skoro vždycky, když přijdu do práce, ji najdu, jak křičí v postýlce. Paní Leefoltová šije na stroji a obrací oči v sloup, jako by jim ve dveřích uvízla zatoulaná kočka. Paní Leefoltová se každej den hezky oblíká. Vždycky je nalíčená, má garáž, lednici s dvojitejma dveřma se zabudovaným výrobníkem na led. Když ji potkáte v samoobsluze, nikdy by vás nenapadlo, že svý děcko nechá takhle plakat. Ale hospodyně to ví.

Dneska je dobrej den. Holčička se pořád směje.

Řeknu: „Aibileen.“

Ona poví: „Aibí.“

Já jí řeknu: „Má ráda.“

Ona to zopakuje: „Má ráda.“

Dodám: „Mae Mobley.“

Ona zase: „Aibí.“ A pak se pořád směje. Takovou má radost z toho, že mluví. Musím, říct, že už bylo na čase. Treelore taky do dvou neřekl nic. Ve třetí třídě už ale mluvil líp než prezident Spojenejch států. Chodil domů se slovama jako konjugace nebo parlamentární. Na druhým stupni jsme hráli takovou hru, já mu řekla obyčejný slovo a on ho nahradil učeným. Já třeba řekla kočka a on domestikovaná kočkovitá šelma. Já řekla mixér a on zase motorem poháněná vrtule. Jednou jsem řekla sádlo. On se jen poškrábal na hlavě. Nemohl věřit tomu, že jsem vyhrála s něčím tak jednoduchým jako sádlo. Stal se z toho náš tajnej vtip, označovali jsme tím něco, co nemohlo vypadat učeně, ať jsme se snažili sebevíc. Sádlo jsme začali říkat jeho tátovi, protože co je to za chlapa, když opustí vlastní rodinu. A k tomu slizkej budižkničemu, jakýho svět neviděl.

Odnesu Mae Mobley do kuchyně. Posadím ji do židličky a zamyslím se nad dvěma úkolama, co ještě dneska musím splnit, abych nenaštvala paní Leefoltovou: vyřadit ubrousky, co se začaly třepit, a vyrovnat stříbrnej servis v příborníku. Panebože, já to snad budu muset udělat, i když tu jsou ty dámy.

Nesu tác s vajíčkama do jídelny. Paní Leefoltová sedí v čele stolu, po levici má paní Hilly Holbrookovou a její matku, paní Waltersovou, ke který se paní Hilly vůbec nechová s úctou. Po pravici paní Leefoltový sedí paní Skeeter.

Začnu vejce podávat, první na řadě je paní Waltersová, protože je nejstarší. Je tu teplo, ale ona má přes ramena přehozenej tlustej hnědej svetr. Nabrala si jedno vejce, ale málem jí upadlo, protože má skoro ochrnutý ruce. Pak přejdu k paní Hilly, ta se usměje a nabere si dvě. Paní Hilly má kulatej obličej a tmavě hnědý vlasy vyčesaný do drdolu. Její kůže je olivová, s pihama a mateřskejma znamínkama. Na sobě má červenej pléd. A vypadá to, že tloustne přes zadek. Dneska, protože je tak horko, si oblíkla červený šaty bez rukávů a bez pasu. Je jednou z těch dospělejch žen, co se pořád oblíkaj jako holčičky, s velkejma mašlema, sladěnýma kloboukama a tak. Nepotrpím si na ni.

Přejdu k paní Skeeter, ale ona ohrne nos a odmítne: „Děkuju, nechci,“ protože vajíčka nejí. Říkám to paní Leefoltový pokaždý, když má mít bridžovej klub, ale ona mě stejně přinutí je udělat. Má strach, že by zklamala paní Hilly.

Nakonec obsloužím paní Leefoltovou. Je hostitelka, takže si vejce vybírá jako poslední. A jakmile jsem hotová, paní Hilly vyhrkne: „Mohla bych ještě?“ a nabere si další dvě vejce, což pro mě není žádný překvapení.

„Hádejte koho jsem potkala v salonu krásy?“ oznámí paní Hilly dámám.

„Koho?“ vyzvídá paní Leefoltová.

„Celii Footeovou. A víte, na co se mě zeptala? Jestli by nám letos nemohla pomáhat s večírkem.“

„To je dobře,“ zaraduje se paní Skeeter. „Někoho potřebujeme.“

„Tak moc zase ne. Já jí řekla: ,Celie, musela bys být členkou ligy nebo ji podporovat, aby ses mohla zúčastnit.' To si snad myslí, že je Jacksonská liga pro každého?“

„Copak my letos nebereme nečleny? Když je večírek tak velký?“ podiví se paní Skeeter.

„Ale ano,“ uzná paní Hilly, „jenže já jí to říkat nebudu.“

„Nemůžu uvěřit tomu, že si Johnny vzal takhle lacinou holku,“ vyhrkne paní Leefoltová a paní Hilly přikývne. Začne rozdávat bridžový karty.

Roznáším jim chlazenej salát a šunkový sendviče a pořád musím poslouchat jejich řeči. Tyhle dámy se baví jen o třech věcech: o svejch dětech, o svým oblečení a o svejch přátelích. Zaslechnu slovo Kennedy, ale je mi jasný, že o politice nemluví. Probíraj to, co měla paní Jackie na sobě v telce.

Když se dostanu k paní Waltersový, nabere si pro sebe jen malej, oschlej kousek chleba.

„Mami,“ křikne na paní Waltersovou paní Hilly. „Vezmi si ještě chlebíček. Jsi vyhublá jak tyčka.“ Paní Hilly se rozhlídne po ostatních. „Pořád jí říkám, že když Minny neumí vařit, měla by ji vyhodit.“

Zbystřím uši. Baví se o personálu. Minny je moje nejlepší kamarádka.

„Minny vaří dobře,“ ozve se stará paní Waltersová „To já už prostě nejsem tak hladová jako kdysi.“

Minny je skoro nejlepší kuchařka v okrese, možná v celým Mississippi. Benefice Mladý ligy se pořádá každej podzim a vždycky po ní chtěj, aby jim udělala deset karamelovejch dortů do tomboly. Mohla by bejt nejžádanější hospodyní ve státě. Problém ale je, že Minny je hubatá. Pořád odmlouvá. Jednou to je bílej vedoucí v potravinách Jitney Jungle, podruhý její muž a potřetí bílá panička, u který slouží. U paní Waltersový tak dlouho vydržela jenom proto, že ta je hluchá jako poleno.

„Podle mě jsi podvyživená, mami,“ postěžuje si paní Hilly. „Ta Minny tě špatně krmí, aby mohla ukrást poslední zbytky dědictví, které mi ještě zůstalo.“ Paní Hilly s námahou vstane. „Půjdu na toaletu. Dávejte na ni pozor, aby zatím neumřela hlady.“

Když paní Hilly odejde, paní Waltersová tiše řekne. „Vsadím se, že by ti to udělalo radost.“ Ostatní dělaj, že to neslyšely. Radši bych večer měla zavolat Minny a povědět jí, co paní Hilly říkala.

V kuchyni sedí holčička ve vysoký židli a fialovou šťávu má po celým obličeji. Jakmile vejdu dovnitř, usměje se. Nebrečí, že jsem ji nechala samotnou, ale já ji tam nechci nechávat dlouho. Vím, že se potichu dívá na dveře, dokud nepřijdu.

Pohladím ji po hebký hlavičce a vrátím se, abych nalila ledovej čaj. Paní Hilly je zpátky na svý židli a podle všeho ji naštvalo zas něco jinýho.

„Hilly, byla bych radši, kdybys používala koupelnu pro hosty,“ řekne paní Leefoltová a přerovná si karty. „Aibileen vzadu uklízí až po obědě.“

Hilly zvedne bradu. Pak si odkašle. Vždycky si takhle jemně odkašlává, aby na sebe upoutala pozornost, a nikdy si nikdo nevšimne, že to dělá.

„Ale do koupelny pro hosty chodí i hospodyně,“ namítne paní Hilly.

Ostatní chvilku mlčí. Pak paní Waltersová kývne, jako že se to chystá vysvětlit. „Vadí jí, že ta negerka používá vnitřní záchod tak jako my.“

Panebože, nezačínejte s tím zas. Všechny se na mě dívají, jak upravuju šuplík v příborníku, a já vím, že bych měla odejít, ale než tam vrátím poslední lžičku, paní Leefoltová se na mě podívá a řekne: „Přineste nám ještě čaj, Aibileen.“

Udělám, co mi nařídila, i když jsou jejich šálky plný skoro až po okraj.

Chvilku postávám v kuchyni, ale nemám tam co na práci. Potřebuju bejt v jídelně, abych doklidila ty příbory. A dneska ještě musím vytřídit tu skříňku s ubrusama, která je na chodbě hned za dveřma. Nechci tu zůstat přes čas jen proto, že paní Leefoltová hraje karty.

Chvilku čekám, utírám linku. Dám holčičce další šunku a ona ji slupne. Nakonec vyklouznu na chodbu a modlím se, aby mě nikdo neviděl.

Všechny čtyři maj v jedný ruce cigaretu a v druhý karty. „Elizabeth, kdybys měla tu možnost,“ říká paní Hilly, „nebyla bys raději, kdyby potřebu vykonávali venku?“

Hrozně potichu otevřu šuplík, starosti mi dělá spíš to, aby mě paní Leefoltová neviděla, než to, co říkaj. Tohle pro mě není nic novýho. Všude ve městě maj záchody pro barevný, i ve většině domů. Ale podívám se na ně, paní Skeeter na mě upírá pohled a já ztuhnu, protože mě napadne, že budu mít problémy.

„Hlásím jedno srdce,“ ozve se paní Waltersová.

„Já nevím,“ řekne paní Leefoltová a zamračí se na karty. „Raleigh si založil vlastní firmu a do daňových přiznání ještě zbývá půl roku, takže to teď máme dost napjaté.“

Paní Hilly promluví pomalu, jako když se na dort dává poleva. „Tak Raleighovi řekni, že každé penny, které do toho záchodu dá, se mu vrátí, až dům budete prodávat.“ Kývne, jako že souhlasí sama se sebou. „Všechny domy se teď staví bez toalet pro služky. To je prostě nebezpečné. Každý přece ví, že mají jiné nemoci než my. Dvě srdce.“

Zvednu svazek ubrousků. Nevím proč, ale najednou chci slyšet, co k tomu řekne paní Leefoltová. Je to moje šéfka. Každej přece chce vědět, co si o něm myslí jeho šéf.

„Bylo by příjemné,“ řekne paní Leefoltová a potáhne si z cigarety, „kdyby nechodila na záchod v domě. Vynáším tři piky.“

„Právě proto jsem založila Iniciativu pro hygienu domácího personálu,“ prohlásí paní Hilly. „Jako opatření proti nemocím.“

Překvapí mě, jak moc se mi může sevřít hrdlo. Skoda, že jsem se už před lety naučila mlčet.

Paní Skeeter vypadá hodně zmateně. „Iniciativu pro co?“

„Je to zákon požadující, aby každý bělošský dům měl oddělenou toaletu pro barevný personál. Dokonce jsem oslovila i mississippského ministra zdravotnictví, aby ten návrh podpořil. Pas.“

Paní Skeeter se na paní Hilly zamračí. Odloží karty lícem nahoru a klidným hlasem prohlásí: „Možná bychom ten záchod venku měli postavit pro tebe, Hilly.“

A v celý místnosti je najednou ticho.

Paní Hilly řekne: „Podle mě bys o barevných neměla žertovat. Jestli chceš dál dělat redaktorku ligy, Skeeter Phelanová.“

Paní Skeeter se pokusí zasmát, ale je poznat, že jí to nepřipadá ani trochu vtipný. „Cože… ty mě vykopneš? Protože jsem s tebou nesouhlasila?“

Paní Hilly povytáhne obočí. „Udělám cokoli, abych tohle město ochránila. Jsi na řadě, mami.“

Odejdu do kuchyně a nevyjdu odsud, dokud neuslyším, že se za paní Hilly zavřely dveře.

Jakmile vím, že je paní Hilly pryč, dám Mae Mobley do ohrádky a odtáhnu popelnici k chodníku, protože dneska jezdí popeláři. Na začátku příjezdový cesty do mě málem nacouvaj paní Hilly a její bláznivá máma, pak přátelsky zavolaj, jak moc je to mrzí. Vrátím se do domu a jsem ráda, že nemám zlomený hnáty.

Když přijdu do kuchyně, je tam paní Skeeter. Opírá se o linku a tváří se ustaraně, snad ještě ustaranějc než normálně. „Dobrej, paní Skeeter. Potřebujete něco?“

Podívá se na příjezdovou cestu, kde paní Leefoltová mluví s paní Hilly, co sedí v autě. „Ne, jenom… čekám.“

Otřu tác utěrkou. Když se na ni nenápadně kouknu, pořád ještě ustaraně zírá z okna. Nevypadá jako ostatní dámy, protože je vysoká. Má výrazný lícní kosti. Její modrý oči jsou zešikmený dolů, takže působí hrozně plaše. Je tu ticho, až na malý rádio na lince, kde hraje gospelová stanice. Přeju si, aby odsud vypadla.

„Nedávají v rádiu mši kazatele Greena?“ zeptá se.

„Ano, paní, dávaj.“

Paní Skeeter se laskavě usměje. „Hrozně mi to připomíná moje dětství s chůvou.“ „Já jsem Constantine znala,“ řeknu.

Paní Skeeter přesune pohled z okna na mě. „Vychovala mě, věděla jste o tom?“

Kývnu a přeju si, abych předtím mlčela. O týhle situaci toho vím až moc.

„Snažím se sehnat adresu její rodiny v Chicagu,“ řekne, „ale nikdo nic neví.“

„Já ji taky nemám, paní.“

Paní Skeeter znova obrátí pohled do okna na buick paní Hilly. Trochu zakroutí hlavou. „Aibileen, ty řeči tam… ty Hillyiny řeči, tedy…“

Zvednu hrnek na kafe a začnu ho důkladně otírat.

„Nepřejete si někdy… všechno změnit?“ zeptá se.

A já si nemůžu pomoct. Podívám se jí do očí. Protože to je ta nejpitomější otázka, jakou jsem kdy dostala. V obličeji má zmatenej, znechucenej výraz, jako by si do kafe místo cukru dala sůl.

Znova se vrhnu na nádobí, aby neviděla, jak obracím oči v sloup. „Ne, paní, všechno je pořádku.“

„Ale ty řeči tam, o záchodě…“ a zrovna v tu chvíli do kuchyně vejde paní Leefoltová.

„Jé, tady jsi Skeeter.“ Zvláštně se na nás obě podívá. „Promiňte, vyrušila jsem vás při něčem?“ Obě tam stojíme a přemejšlíme, co asi slyšela.

„Musím běžet,“ řekne paní Skeeter. „Nashle zítra, Elizabeth.“ Otevře zadní vchod. „Aibileen, děkuju za večeři,“ a zmizí.

Odejdu do jídelny a začnu uklízet bridžový stolek. A přesně, jak jsem čekala, paní Leefoltová se vydá za mnou s ustaraným úsměvem. Natahuje krk, jako by se mě chtěla na něco zeptat. Nepřeje si, abych mluvila s jejíma kamarádkama, když není při tom. Vždycky to tak bylo. Pokaždý chce vědět, co jsme si říkaly. Projdu kolem ní do kuchyně. Dám holčičku do židličky a začnu čistit troubu.

Paní Leefoltová přijde za mnou, všimne si vaničky se sádlem a dá ji pryč. Holčička zvedne ruce, aby ji maminka pochovala, ale paní Leefoltová otevře skříňku a dělá, že to neviděla. Pak ji s bouchnutím zavře a otevře další. Nakonec tam jen tak stojí. Já jsem na všech čtyřech. Hlavu mám tak hluboko v troubě, jako bych se v ní chtěla otrávit.

„Vypadalo to, že s paní Skeeter probíráte něco důležitého.“

„Ne, paní… jen mi chtěla dát nějaký starý oblečení,“ řeknu a zní to, jako bych byla na dně studny. Ruce mám plný tuku. Smrdí to tu jako v podpaždí. Netrvá dlouho a po nose mi stejká pot a pokaždý když ho utírám, rozmažu si po tváři špínu. Vnitřek trouby je asi nejhorší místo na světě. Když tam jste, buď ji čistíte, nebo vás pečou. Dneska se mi určitě bude zdát o tom, jak jsem uvnitř trouby a někdo pouští plyn. Ale držím hlavu v tom hrozným místě, protože bych radši byla kdekoli, jen abych nemusela odpovídat na otázky paní Leefoltový o tom, na co se mě snažila zeptat paní Skeeter. Jestli bych nechtěla všechno změnit.

Po chvíli si paní Leefoltová oddychne a vydá se ke garáži. Zřejmě přemejšlí, kde mi nechá postavit ten novej záchod pro barevný.

KAPITOLA 2

Kdo tu žije, nikdy by neřekl, že Jackson ve státě Mississippi má dvě stě tisíc obyvatel. Když jsem to číslo viděla v novinách, napadlo mě, kde asi všichni ty lidi bydlej. Pod zemí? Protože na mojí straně mostu znám skoro všechny a znám taky spoustu bílejch rodin, ale určitě jich dohromady není dvě stě tisíc.

Sestkrát tejdně jedu autobusem přes most Woodrowa Wilsona tam, kde bydlí paní Leefoltová a všechny její bílý kamarádky, do čtvrti nazývaný Belhaven. Hned vedle Belhavenu je střed města a centrum státu. Budova Kapitolu je velká a zvenku pěkná, ale uvnitř jsem nikdy nebyla. Kolik tam asi musí platit za úklid?

Kousek od Belhavenu je bílá čtvrť Woodland Hills, pak Sherwoodskej les, kde je spousta velkejch živejch dubů, ze kterejch visí mech. Tady ještě nikdo nebydlí, ale jen do chvíle, kdy se bílý rozhodnou přestěhovat někam jinam. Dál už je venkov, kde žije paní Skeeter na bavlníkový plantáži Longleaf. Ona o tom neví, ale já tam v roce 1931, za krize, sbírala bavlnu, tenkrát jsme neměli co jíst, jenom potraviny od státu.

Takže, Jackson je jedna bílá čtvrť vedle druhý a další se objevujou dál podél cesty. Ale barevná část města je jedno velký mraveniště obklopený státníma pozemkama, co nejsou na prodej. I když je nás pořád víc, nemůžeme se rozrůstat, jen je naše čtvrť čím dál přecpanější.

Odpoledne nasednu na autobus číslo šest, kterej jede z Belhavenu na Farish Street. Dneska v autobuse jedou jenom hospodyně, co se v bílejch uniformách vracej domů. Všechny se bavíme a smějeme se jedna na druhou, jako by nám to to tu patřilo – a nemusíme se zajímat, jestli jsou tu i nějaký běloši, protože díky slečně Parksový teď můžeme sedět, kde chceme –, a to je moc príjemnej pocit.

Všimnu si, že Minny sedí vzadu uprostřed. Minny je malá, ale rozložitá, má leský černý kudrny. Sedí s roztaženýma nohama a silný ruce má zkřížený na prsou. Je o sedmnáct let mladší než já. Kdyby Minny chtěla, určitě by tenhle autobus uzvedla. Pro starou paní jako já je dobrý mít ji za kamarádku.

Sednu si před ni, otočím se a poslouchám. Minny každej rád poslouchá.

„… tak jsem řekla, paní Waltersová, svět nestojí o to, vidět váš nahej bílej zadek o nic víc než o to, vidět můj černej. Teď se hezky vraťte domů, oblečte si spoďáry a nějaký další oblečení.“

„Před dveřma? Nahá?“ zeptá se Kiki Brownová.

„Zadek jí visel až ke kolenům.“

Celej autobus se chichotá a všechny kroutíme hlavou.

„Panejo, ta ženská je cvok,“ podiví se Kiki. „Jak to, Minny, že vždycky vyfasuješ takovýhle cvoky?“

„Ta tvoje paní Pattersonová je snad normální?“ oboří se na Kiki Minny. „Vždyť přijímá členky do toho bláznivýho dámskýho klubu.“ Celej autobus se teď směje tomu, že Minny nemá ráda, když její bílou paní pomlouvá někdo jinej kromě ní. Je to její práce, takže na to má výhradní právo.

Autobus přejede most a zastaví na první stanici v barevný čtvrti. Vystoupí deset hospodyň. Já se posadím na volný místo vedle Minny. Usměje se a na pozdrav do mě dloubne loktem. Pak se rozvalí, protože přede mnou nemusí nic předstírat.

„Jak se máš? Musela jsi ráno žehlit ty sámečky?“

Zasměju se a kývnu. „Trvalo mi to hodinu a půl.“

„Cos dneska dala paní Waltersový k jídlu na tom bridži? Já se celý dopoledne dělala s tím šíleným karamelovým dortem, a ona si pak nevzala ani drobeček.“

To mi připomene, co dneska u stolu říkala paní Hilly. U jinejch bílejch dam by to nic neznamenalo, ale všechny chceme vědět, jestli po nás nejde paní Hilly. Jenom teď nevím, jak jí to říct.

Podívám se z okna na nemocnici pro barevný, stánek s ovocem. „Myslím, že jsem zaslechla paní Hilly říkat něco o tom, jak její máma hubne.“ Řeknu to co možná nejopatrnějc. „Prej je možná špatně živená.“

Minny se na mě podívá. „Tohle že říkala?“ Už při tom jméně přimhouří oči. „Co ještě paní Hilly říkala?“

Radši jdu s pravdou ven. „Asi na tebe má spadeno, Minny. Prostě… dávej si na ni velkej pozor.“

„To paní Hilly by si měla dávat velkej pozor na mě. Tak ona řekla, že neumím vařit? Ze ta stará hromádka kostí nejí, protože ji neumím nakrmit?“ Minny vstane a přehodí si kabelku přes rameno.

„Promiň, Minny, jen jsem chtěla, aby ses od ní držela…“

„Jestli mi to někdy řekne do očí, dostane kus Minny k večeři.“ S dupáním sejde ze schůdků.

Oknem ji vidím, jak se žene k sobě domů. S paní Hilly by si neměla zahrávat. Panebože, asi jsem si to měla nechat pro sebe.

O dvě rána pozdějc vystupuju z autobusu a jdu k domu paní Leefoltový. Před domem stojí starý auto na dřevo. Uvnitř jsou dva barevný, jeden pije kafe, druhej tam vsedě spí. Projdu kolem nich do kuchyně.

Pan Raleigh Leefolt je dneska ráno ještě doma, což je zvláštní. Kdykoliv tu je, vypadá, jako by počítal minuty, až bude moct znovu zmizet do tý svý účetní firmy. Dokonce i v sobotu. Ale dneska kvůli něčemu vyvádí.

„Tohle je sakra můj dům a já platím za to, co se v něm děje!“ křičí pan Leefolt.

Paní Leefoltová ho pronásleduje s tím svým úsměvem, kterým naznačuje, že není spokojená. Schovám se v prádelně. Od těch řečí o záchodech uplynuly dva dny a já doufala, že tím to skončilo. Pan Leefolt otevře zadní dveře, podívá se na auto, co tam stojí, a pak je zase zabouchne.

„Smířil jsem se s tím novým oblečením, výlety do New Orleans.

I s tím tvým dívčím spolkem, jenže tohle už je moc.“

„Ale zvýšíme tím hodnotu domu. Říkala to Hilly.“ Nehnu se z prádelny, ale dokážu si dokonale představit, jak se paní Leefoltová snaží udržet si ten svůj úsměv.

„Nemůžeme si to dovolit! A Holbrookovi nám nemají co poroučet!“

Pak na chvilku všechno utichne. A já uslyším ťapání malejch nožiček v pyžamku.

„Tata?“

Vyjdu z prádelny do kuchyně, protože Mae Mobley mám na starosti já.

Pan Leefolt u ní klečí. V obličeji má falešnej úsměv. „Něco pro tebe mám, zlato.“

Taky se usmívá. Ceká nějaký pěkný překvapení.

„Nepůjdeš na vysokou, protože kamarádky tvojí mámy nechtějí chodit na stejný záchod jako hospodyně.“

Vystřelí z kuchyně a práskne za sebou dveřma tak silně, až z toho holčička zamrká.

Paní Leefoltová se na ni podívá a zahrozí prstem. „Mae Mobley, víš přece, že nesmíš vylézat z postýlky!“

Holčička se dívá na dveře, kterejma za sebou bouchnul její táta, a na mámu, co se na ni mračí. Moje holčička polyká, jako by se ze všech sil snažila neplakat.

Proběhnu kolem paní Leefoltový a holčičku zvednu. Pošeptám jí: „Půjdem do obejváku a budem si hrát s tou mluvicí hračkou. Jak dělá oslík?“

„Pořád vstává. Dneska ráno jsem ji do postele vracela třikrát.“

„Protože potřebuje přebalit. Fujky.“

Paní Leefoltová sykne: „No, to mi nedošlo…,“ ale už se dívá z okna na to auto s dřívím.

Jdu dozadu a jsem tak naštvaná, že dupu. Ta holčička je v postýlce od osmi večer, jasně že potřebuje přebalit! Ať si paní Leefoltová zkusí sedět v plínce, do který předtím dvanáct hodin čurala, to by pak taky určitě vstala!

Položím holčičku na přebalovací pult a snažím se ten hněv udržet v sobě. Dívá se na mě, když jí sundávám plenku. Pak ke mně natáhne ručičku. Dotkne se mý pusy.

„Mae Mo zlobila.“

„Ne, kočičko, nezlobila si,“ řeknu jí a pohladím ji po vláskách. „Byla jsi hodná, moc hodná.“

Bydlím na Gessum Avenue, kde si pronajímám byt od roku 1942. Dalo by se říct, že Gessum má charakter. Ty domy jsou sice malý, ale každá zahrádka je jiná – některý jsou ubohý a bez trávy, jako plešatej děda. Na jinejch rostou azalky a růže a hustá zelená tráva. Moje zahrádka je někde uprostřed.

Před domem mám pár červenejch kamélií. Tráva je prořídlá a v místě, kde tři měsíce po tý nehodě stála Treeloreova dodávka, zůstala velká žlutá skvrna. Nemám žádný stromy, ale zahrádka za domem, ta vypadá jako ráj. Tady má totiž zeleninovej záhon moje sousedka Ida Peeková.

Ida žádnou zadní zahrádku nemá, protože její muž pohazuje všude kolem domu nepořádek – motory aut, starý lednice, pneumatiky. Věci, který se chystá opravit, ale nikdy se k tomu nedostane. Tak jsem Idě nabídla, ať si osází tu moji. Takhle tam nebudu muset sekat trávu, a navíc mi dovolí natrhat si, co potřebuju, čímž ušetřím dva tři dolary tejdně. Co nespotrebujem, zavaří a pak mi na zimu dvě tři sklenice dá. Dobrou nať z tuřínu, lilek, spoustu okry a různý tykve. Nevím, jak dokáže odehnat z rajčat brouky, ale umí to. A jsou výborný.

Ten večer venku hrozně prší. Vezmu si sklenici zelí a rajčat od Idy Peekový a sním poslední krajíc kukuřičnýho chleba. Pak si sednu, abych si spočítala peníze, protože se staly dvě věci: autobus podražil na patnáct centů za jízdu a nájem mi zvedli na šedesát dolarů měsíčně. Pro paní Leefoltovou dělám od osmi do čtyř, šest dnů v týdnu kromě sobot. Každej pátek dostanu třiačtyřicet dolarů, takže měsíčně to dělá 172 dolarů. Což znamená, že když zaplatím elektriku, vodu, plyn a telefon, zbyde mi sedm dolarů a padesát centů tejdně na jídlo, oblečení, holiče a příspěvky kostelu. A to ani nemluvím o tom, kolik stojí placení všech těch složenek. A pracovní boty mám tak tenký, že vypadaj jako vyhladovělý. Nový ale stojej sedm dolarů, což znamená, že budu jíst zelí s rajčaty, dokud se ze mě nestane králík. Zaplať pánbůh za Idu Peekovou, protože jinak bych byla o hladu.

Zazvoní mi telefon, až z toho nadskočím. Než stihnu pozdravit, zaslechnu Minny. Dneska pracuje dlouho.

„Paní Hilly posílá paní Waltersovou do domova pro starý paní. Musím si najít novou práci. A víš, kdy odjíždí? Příští tejden.“

„To ne, Minny.“

„Hledala jsem snad všude, dneska jsem volala deseti paničkám. Ale ani špetka zájmu.“

Mrzí mě to, ale nic jinýho jsem nečekala. „Hned ráno se zeptám paní Leefoltový, jestli neví o někom, kdo by potřeboval hospodyni.“

„Vydrž,“ řekne Minny. Slyším, jak tam mluví stará paní Waltersová a Minny říká: „A za koho mě máte? Za šoféra? V tomhle slejváku vás do žádnýho country klubu nepovezu.“

Pro služku je kromě kradení asi úplně nejhorší, když má nevymáchanou pusu. Ale ona je tak dobrá kuchařka, že to tím někdy vynahradí.

„Neměj strach, Minny. Najdeme ti někoho stejně hluchýho jako stará Waltersová.“

„Paní Hilly mi naznačuje, jestli bych nechtěla dělat pro ní.“

„Cože?“ Promluvím opravdu vážně: „Poslouchej mě, Minny. Než bych tě nechala dělat pro tu zlou ženskou, to tě radši budu živit sama.“

„S kým podle tebe mluvíš, Aibileen? S opicí? To bych rovnou mohla jít dělat pro Ku klux klan. Navíc nemůžu připravit o práci Yule May.“

„Promiň, omlouvám se.“ Jakmile se začne mluvit o paní Hilly, jsem z toho vždycky hrozně nervózní. „Zavolám paní Caroline na Honeysuckle, jestli by o někom nevěděla. A taky paní Ruth, ta je tak hodná, že by ti to mohlo zlomit srdce. Vždycky ráno uklidila dům, takže jediný, co jsem měla na práci, bylo dělat jí společnost. Její muž umřel na spálu.“

„Díky, Aib. Tak pojďte, paní Waltersová, snězte si aspoň nějakou fazolku,“ Minny se rozloučí a zavěsí.

Druhej den ráno je tu znova to zelený auto s dřívím. Ozývá se klepání, ale pan Leefolt už po domě neběhá. Zřejmě je mu jasný, že tenhle boj prohrál dřív, než vůbec začal.

Paní Leefoltová sedí u kuchyňskýho stolu v modrým kostkovaným županu a telefonuje. Holčička má na puse něco červenýho a lepkavýho, visí mámě na kolenou a chce, aby se na ni podívala.

„Brý ráno, holčičko,“ pozdravím.

„Mama! Mama!“ říká a snaží se paní Leefoltový vylízt do klína.

„Ne, Mae Mobley.“ Paní Leefoltová ji odstrčí. „Maminka telefonuje. Nech maminku mluvit.“

„Mama, nahoru,“ naříká Mae Mobley a natahuje k mamince ruce. „Mae Mo chce nahoru.“

„Pšt,“ sykne paní Leefoltová.

Rychle holčičku vezmu a odnesu ji k umyvadlu, ale ona pořád natahuje krk a kňourá „mama, mama“ a snaží se nějak upoutat její pozornost.

„Řekla jsem to přesně tak, jak jsi mi poradila.“ Paní Leefoltová kývá do telefonu. „Až se jednou budeme stěhovat, zvedne to hodnotu domu.“

„No tak, holčičko. Dej ručičky tady pod vodu.“

Jenže holčička se se mnou pere. Snažím se jí namydlit prstíky, ale ona se zkroutí jako had a vytrhne se mi. Rozběhne se k mámě, vystrčí bradičku a pak s co největší silou zatáhne za šňůru od telefonu. Sluchátko vypadne paní Leefoltový z ruky a spadne na podlahu.

„Mae Mobley!“ okřiknu ji.

Běžím pro ni, ale paní Leefoltová se k ní dostane jako první, zuby má vyceněný ve zlověstným úsměvu. Plácne holčičku přes nahý nožičky tak tvrdě, že mi to úplně trhá srdce.

Pak paní Leefoltová chytí Mae Mobley za ručičku a při každým slově s ní škubne. „Už na ten telefon nesahej, Mae Mobley!“ kárá ji. „Aibileen, kolikrát vám mám říkat, abyste ji ke mně nepouštěla, když telefonuju!“

„Promiňte,“ řeknu, zvednu Mae Mobley a snažím se ji k sobě přitisknout, ale ona vříská, obličej má rudej a pere se se mnou.

„No, tak, holčičko, už je to dobrý… “

Mae Mobley se na mě ušklíbne, odtáhne se a bác! Praští mě přímo do ucha.

Paní Leefoltová ukáže na dveře a zařve: „Aibileen, obě zmizte!“

Vynesu ji z kuchyně. Tak se na paní Leefoltovou zlobím, že se musím kousat do jazyka. Kdyby si ta nána toho dítěte trochu všímala, nic z toho by se nestalo! Když dojdeme do Mae Mobleyina pokojíčku, usadím se do houpacího křesla. Vzlyká mi na rameni, já ji hladím po zádech a jsem ráda, že nevidí ten vztek v mým obličeji. Nechci, aby si myslela, že se zlobím na ni.

„Už je to dobrý, holčičko?“ zašeptám. Od její pěstičky mě bolí ucho. Jsem tak ráda, že bouchla mě, a ne svou mámu, protože netuším, co by jí ta ženská pak udělala. Podívám se dolů a na jejích nožičkách vidím červený otisky prstů.

„Jsem tady, zlatíčko, Aibí je tady,“ kolébám se s ní a konejším ji pořád dokola.

Ale holčička je k neutišení.

Kolem oběda, když v telce dávaj moje pořady, to na parkovišti utichne. Mae Mobley mi sedí na klíně a pomáhá mi čistit fazole. Po tom ránu je pořád nerudná a já asi taky, ale zatlačila jsem to na místo, kde se s tím nemusím trápit.

Zajdeme spolu do kuchyně a já jí udělám sendvič se šunkou. Dělníci na příjezdový cestě seděj v autě a obědvaj. Jsem za ten klid vděčná. Usměju se na holčičku a dám jí jahodu. Jsem moc ráda, že jsem byla u tý hádky s její mámou. Nechci myslet na to, jak by to dopadlo, kdybych tu nebyla. Nacpe si jahodu do pusy a taky se usměje. Určitě to taky cítí.

Paní Leefoltová tu není, tak mě napadne, že zavolám Minny k paní

Waltersový, jestli si už našla nějakou práci. Ale než se k tomu dostanu, někdo zaklepe na zadní dveře. Otevřu a vidím, že tam stojí jeden z těch dělníků. Je moc starej. Na sobě má montérky a bílou košili.

„Dobrej, paní. Můžu poprosit o vodu?“ zeptá se. Neznám ho. Musí být odněkud jižně od města.

„Jasně,“ řeknu.

Vyndám ze skříňky papírovej kelímek. Jsou na něm balonky, protože zbyl z oslavy druhejch narozenin Mae Mobley. Vím, že by paní Leefoltová nechtěla, abych mu dala skleničku.

Vypije ho naráz jedním dlouhým douškem a pak mi kelímek vrátí. Má moc unavenej obličej. A tak nějak osamělý oči.

„Jak to jde?“ zeptám se.

„Je to dřina,“ řekne. „Ještě tam není voda. Asi tam přivedeme trubku z cesty.“

„Ten druhej chce taky napít?“ zeptám se.

„To by bylo fajn.“ Kývne a já jeho parťákovi vyndám další legrační kelímek a natočím do něj vodu z kohoutku.

Neodnese ho parťákovi hned.

„Promiňte,“ začne, „ale kde…“ Chvíli tam stojí a kouká si na nohy. „Kde bych si mohl ulevit?“

Zvedne hlavu, já se na něj podívám a nějakou dobu se jen tak díváme. Je to jedna z těch komickejch situací, který vlastně vůbec nejsou k smíchu. V domě máme dva záchody, další se staví a tenhle chlap si nemá, kde ulevit.

„No…“ V podobný situaci jsem nikdy nebyla. Ten mladej, Robert, kterej jednou za dva tejdny seká zahradu, si asi dojde, než sem dorazí. Ale tenhle chlápek je starej. Má hrozně vrásčitý ruce. Sedmdesát let starostí mu do tváře vrylo tolik vrásek, že vypadá jako automapa.

„Asi budete muset jít do keřů vzadu za domem,“ řeknu, i když bych nejradši mlčela. „Je tam pes, ale ten vám nic neudělá.“

„Tak dobrá,“ řekne. „Díky.“

Dívám se, jak se pomalu šourá s kelímkem za parťákem.

Bouchání a kopání se pak ozývá celej zbytek odpoledne.

Celej druhej den v přední zahradě pokračuje bouchání a kopání. Na nic se paní Leefoltový neptám a ona se mi to nesnaží nijak vysvětlit. Jen každou hodinu nakukuje zadním vchodem, co se tam děje.

Ve tři hodiny ten hluk ustane, oba muži nasednou do auta a odjedou. Paní Leefoltová se za nima podívá a hlasitě vzdychne. Pak nastoupí do auta a jede tam, kam potřebuje, když už se nemusí strachovat z toho, že má v domě párek barevnejch.

Za chvíli zazvoní telefon.

„Rezidence paní Leefoltový…“

„Všem ve městě říká, že kradu! Proto nemůžu dostat jinou práci! Ta čarodějnice ze mě udělala největší zlodějku s nevymáchanou hubou v okrese.“

„Zadrž, Minny, uklidni se…“

„Dneska ráno jsem před prací jela k Renfroeovým na Sycamore a paní Renfroeová mě málem hnala z domu. Prej jí paní Hilly o mně všechno řekla a každej teď ví o tom, že jsem paní Waltersový ukradla svícen!“

Slyším, jak svírá telefon, jako by se ho snažila rozdrtit v ruce. Slyším řvát Kindru a přemejšlím, proč už je Minny doma. Obvykle je v práci až do čtyř.

„Nic jsem neudělala, jen jsem tý starý ženský dávala dobrý jídlo a starala se o ni!“

„Minny, já vím, že jsi poctivá. Bůh ví, že jsi poctivá.“

Její hlas bzučí jako včely v úle. „Když jsem přišla k paní Waltersový, byla tam i paní Hilly a snažila se mi nacpat dvacet dolarů. Řekla: ,Vezmi si to, vím, že je potřebuješ.' A já jí málem plivla do obličeje. Ale neudělala jsem to. To ne.“ Začne lapat po dechu a pak dodá: „Udělala jsem něco horšího.“

„Co jsi udělala?“

„To ti nepovím. O tom koláči nepovím nikomu. Ale dala jsem jí, co si zaslouží!“ Kvílí do telefonu a mě zachvátí mrazivej strach. Zahrávat si s paní Hilly je nebezpečný. „Už nikdy neseženu práci, Leroy mě zabije…“

Kindra se někde vzadu rozpláče. Minny bez rozloučení zavěsí. Nevím, co to říkala o tom koláči, ale jak znám Minny, určitě to nebylo nic dobrýho.

Ten večer si z Idiny zahrádky utrhnu salát a rajče. Osmažím si kousek šunky a udělám si trochu omáčky. Paruku mám vykartáčovanou a odloženou, růžový natáčky nasazený, na vlasy jsem si nastříkala špetku spreje. Celý odpoledne si dělám starosti kvůli Minny. Jestli se chci v noci trochu vyspat, musím na to nějak zapomenout.

Prostřu si stůl a zapnu kuchyňský rádio. Malej Stevie Wonder zpívá „Fingertips“. Tomu klukovi vůbec nevadí, že je barevnej. Je mu dvanáct, je slepej a má hit v rádiu. Když skončí, přeladím na pastora Greena, přehraju si jeho kázání a pak skončím na WBLA. Hrajou blues.

Po setmění mám ráda zastřený přiopilý hlasy. Připadá mi tak, že mám dům plnej lidí. Skoro je vidím, jak se kolíbaj v mojí kuchyni a tancujou blues. Zhasnu světlo na stropě a představuju si, že jsme u Havrana. Jsou tu malý stolečky s lampičkama s červeným stínidlem. Je květen nebo červen a teplo. Můj mužskej Plunk na mě při úsměvu blejskne bílejma zubama a řekne: Zlato, dáš si něco k pití? A já řeknu: Dám si čistou whisky. A pak se sama sobě musím smát, jak tu sedím v kuchyni a sním, protože nejtvrdší pití, co jsem v životě ochutnala, bylo zázvorový pivo.

Memphis Minny začne v rádiu zpívat o tom, jak se libový maso neškvaří, což je písnička o tom, že láska nevydrží. Někdy si říkám, že bych si mohla najít novýho chlapa, třeba ze sboru. Problém ale je, že i když Boha moc miluju, chlapi, co choděj do kostela, se mnou nic nedělaj. Mám slabost pro chlapy, co vám utratěj všechny peníze a pak zmizej. Když mě můj mužskej Plunk opustil kvůli tý husičce z Farish Street, co jí říkají Cocoa, došlo mi, že bych s těmahle záležitostma měla nadobro skončit.

Venku začne vřískat kočka a vrátí mě zpátky do mojí studený kuchyně. Vypnu rádio a znovu rozsvítím. Pak z kabelky vyndám svou modlitební knížku. Ta modlitební knížka je vlastně obyčejnej sešit z papírnictví. Píšu tužkou, abych to mohla gumovat, dokud to nenapíšu správně. Modlitby si zapisuju od druhýho stupně základní školy. Když jsem učitelce v sedmý třídě řekla, že se nevrátím zpátky do školy, protože musím pomáhat mámě, slečna Rossová se málem rozplakala.

„Jsi nejchytřejší ve třídě, Aibileen,“ řekla. „A jediný způsob, jak si udržíš bystrý rozum, je, že každý den budeš číst a psát.“

Tak jsem svý modlitby přestala říkat nahlas a začala je místo toho zapisovat. Ale nikdo už mi od tý doby neřekl, že jsem chytrá.

Obracím stránky svý modlitební knížky, abych se podívala, na koho dneska přišla řada. Napadlo mě, že bych na seznam mohla přidat paní Skeeter. Když přijde, vždycky je moc milá. Jsem z toho nervózní, ale musím přemejšlet o tom, na co se mě ptala v kuchyni paní Leefoltový, jestli nechci všechno změnit. A to ani nemluvím o tom, jak se ptala na Constantine, chůvu, u který vyrůstala. Vím, co se stalo mezi Constantine a matkou paní Skeeter, ale o tom jí za žádnou cenu nepovím.

Jenže jde o to, že když se začnu modlit za paní Skeeter, tak ten rozhovor při našem dalším setkání bude určitě pokračovat. A pak při dalším a při dalším. Tak to totiž s modlitbama bejvá. Jsou jako elektrika, dávaj věci do pohybu. A ta záležitost s koupelnou nepatří k věcem, co bych zrovna chtěla probírat.

Zkoumám seznam modliteb. Na prvním místě je má Mae Mobley, pak následuje Fanny Lou ze sboru, kterou trápí revma. Moje sestry Inez a Mable v Port Gibsonu, co maj dohromady osumnáct dětí a šest z nich má chřipku. Když je seznam krátkej, dám tam i toho starýho smradlavýho bělocha, co žije za krámem s potravinama a přišel o rozum pitím leštidla na boty. Ale dneska je můj seznam poměrně dlouhej.

A koukám, koho ještě jsem tam přidala. Jak to, že je tu Bertrina Bessemerová? Všichni přece věděj, že s Betrinou Bessemerovou spolu nemluvíme od tý doby, co mi před spoustou let vynadala do negerskejch bláznů, že si beru Plunka.

„Minny,“ zeptala jsem se minulou neděli, „proč chce Bertrina po mně, abych se za ni modlila?“

Sli jsme domů ze mše v jednu hodinu. Minny řekla: „Proslýchá se, že máš nějaký mocný modlitby, který maj lepší výsledky než ty obyčejný.“

„Cože?“

„Když si Eudora Greenová zlomila kyčel, byla na tvým seznamu a za tejden začala chodit. Isaiah spadl z auta s bavlnou, ten večer byl na tvým seznamu a druhej den šel zpátky do práce.“

Když jsem to tak poslouchala, došlo mi, že jsem vůbec neměla možnost modlit se za Treelorea. Možná proto si ho Bůh vzal tak brzo. Aby se se mnou nemusel hádat.

„Snuff Washington,“ pokračovala Minny. „Lolly Jacksonová – sakra, Lolly se dostala na tvůj seznam a za dva dny vyskočila ze svýho vozejku, jako by na ni sáhl Ježíš. O tomhle ví v Hinds County každej.“

„Ale to nejsem já,“ namítla jsem. „To jsou jenom modlitby.“

„Ale Bertrina…“ Minny se rozesmála a řekla: „Znáš tu Cocoa, se kterou ti utekl Plunk?“

„Pchá, víš přece, že na tu nikdy nezapomenu.“

„Tejden po tom, co tě Plunk opustil, se prej Cocoa vzbudila a pinda jí smrděla jak zkažená ústřice. Vzpamatovávala se z toho tři měsíce. Bertrina je s Cocoa dobrá kámoška. Ví, že tvoje modlitby zabíraj.“

Spadla mi čelist. Proč mi tohle nikdy předtím neřekla? „Ty tvrdíš, že podle lidí ovládám černou magii?“

„Věděla jsem, že když ti to řeknu, budeš se tím trápit. Prostě si myslej, že jsi s Bohem v lepším spojení než většina ostatních. Všichni máme k Bohu nějakou linku, ale ty mu podle všeho mluvíš přímo do ucha.“

Konvice na čaj mi začne poskakovat na sporáku a to mě probere. Panebože, asi tu paní Skeeter na seznam přidám, ale proč, to netuším. Což mi připomene něco, na co ani nechci myslet, totiž že mi paní Leefoltová staví záchod, protože jsem podle ní nemocná. A paní Skeeter se mě vyptává, jestli nechci všechno změnit, jako by změnit Jackson v Mississippi bylo stejný jako vyměnit žárovku.

Loupu fazole v kuchyni paní Leefoltový, když zazvoní telefon. Doufám, že je to Minny a chce mi říct, že si něco našla. Obvolala jsem každýho, u koho jsem sloužila, a všichni mi řekli to samý: „Nikoho nehledáme.“ Ale mysleli tím vlastně. „Minny nezaměstnáme.“

Přestože Minny v práci skončila před třema dnama, včera večer jí tajně volala paní Waltersová a prosila ji, aby za ní dneska přišla, protože dům je bez ní hrozně prázdnej, když už paní Hilly odvezla skoro všechen nábytek. Pořád ještě nevím, co se stalo mezi Minny a paní Hilly. A asi to radši nechci vědět.

„Rezidence Leefoltových.“

„Ehm, ahoj. Tady je…“ Ta dáma zmlkne a odkašle si. „Ahoj. Mohla bych… mohla bych prosím mluvit s Elizabeth Leefoltovou?“

„Paní Leefoltová teď není doma. Mám jí něco vyřídit?“

„No,“ řekne, jako by to bylo nějak důležitý.

„Můžu se zeptat, kdo volá?“

„Tady je… Celia Footeová. Manžel mi dal tohle číslo, já Elizabeth neznám, ale… no, on říkal, že ví všechno o té Dětské benefici a Mladé lize.“ To jméno znám, ale nedokážu ho zařadit. Ta ženská mluví, jako by pocházela odněkud z venkova, z bot jí čouhá sláma. Ale její hlas je milej, vysokej. A nezní jako zdejší dámy.

„Nechám jí vzkaz,“ řeknu. „Jaký máte číslo?“

„Jsem tu tak nějak nová, tedy, to není tak docela pravda, už tu nějakou dobu jsem, jejda, už přes rok. Ale vlastně tu nikoho pořádně neznám. Moc… nikam nechodím.“

Znova si odkašle a já přemejšlím, proč mi všechno tohle vykládá. Já jsem přece hospodyně, klábosením se mnou si žádný kámošky nenajde.

„Napadlo mě, že bych jim s tou Dětskou beneficí mohla nějak pomoct z domova,“ řekne.

Už si vzpomínám, kdo to je. Je to ta, co jí paní Hilly a paní Leefoltová pořád pomlouvaj, protože si vzala bejvalýho přítele paní Hilly.

„Vyřídím jí to. Tak jaký máte číslo?“

„Ale já teď potřebuju jít nakoupit. Nebo mám na ni počkat?“

„Když vás nezastihne, nechá vám vzkaz u hospodyně.“

„Já žádnou nemám, na to jsem se jí vlastně taky chtěla zeptat, jestli nezná někoho vhodného.“

„Vy hledáte hospodyni?“

„Nemůžu najít nikoho, kdo by jezdil až do Madison County.“

No, to je teda něco. „Znám někoho moc dobrýho. Výborně vaří a o děti se taky postará. Dokonce má svý auto, takže by k vám mohla dojíždět.“

„No, tedy… stejně bych si o tom ještě promluvila s Elizabeth. Už jsem vám dala svoje číslo?“

„Ne, paní,“ vzdychnu, „povídejte.“ Paní Leefoltová Minny nikdy nedoporučí, když o ní paní Hilly vykládá tolik lží.

Diktuje: „Je to domácnost Footeových a je to Emerson dvě-šedesát-šest-nula-devět.“

Já jen tak pro případ řeknu: „A ona se jmenuje Minny a má číslo Lakewood osm-čtyři-čtyři-tři-dva. Máte to?“

Holčička mě zatahá za šaty: „Bolí bříško.“ Hladí si pupíček.

Dostanu nápad: „Vydržte chvilku, co to říkáte paní Leefoltová? Dobře, já jí to povím.“ Dám si sluchátko zpátky k puse a řeknu: „Paní Celie, paní Leefoltová se zrovna vrátila a prej se necejtí dobře, ale povídá, že Minny můžete klidně zavolat. Kdyby potřebovala nějak pomoct s tou beneficí, tak se vám ozve.“

„Jé! Vyřiďte jí, že děkuju. A doufám, že se jí udělá lépe. A ať mi zavolá kdykoli.“

„Ta hospodyně se jmenuje Minny Jacksonová a má číslo Lakewood osm-čtyři-čtyři-tři-dva. Vydržte, cože?“ Popadnu sušenku a dám ji Mae Mobley. Těší mě, jak jsem zkažená. Lžu a je mi to jedno.

Řeknu paní Celii Footeové: „Prosí vás, abyste nikomu neříkala, že vám Minny doporučila, protože ji chtěj všechny její kamarádky a zlobily by se, že ji dohodila někomu jinýmu.“

„Její tajemství neprozradím, když ona neprozradí to moje. Nechci, aby manžel věděl o tom, že mám hospodyni.“

No, jestli tohle není dokonalý, tak už nevím.

Jakmile zavěsím, okamžitě vytočím Minny. Ale zrovna v tu chvíli vejde do dveří paní Leefoltová.

To je teda situace. Dala jsem týhle paní Celii Minnyino číslo domů, ale ona dneska pracuje, protože je paní Waltersový smutno. Jestliže paní Celia zavolá, Leroy jí dá číslo k paní Waltersový, protože je pitomec. A když paní Waltersová paní Celii zvedne telefon, celej tenhle humbuk praskne. Paní Waltersová tý ženský řekne všechno, co o ní šíří paní Hilly. Musím se spojit s Leroyem nebo s Minny dřív, než k tomu dojde.

Paní Leefoltová zamíří k sobě do pokoje, a přesně jak jsem čekala, začne hned telefonovat. Nejdřív volá paní Hilly. Pak kadeřníkovi. Pak do obchodu kvůli svatebnímu daru, mluví a mluví a mluví. Jakmile zavěsí, vyjde ven a zeptá se, co budu tenhle tejden dělat k večeři. Vytáhnu zápisník a ukážu jí seznam. Ne, nechce kotlety. Chce, aby manžel trochu shodil. Chce steak se salátem. A kolik kalorií podle mě maj ty pusinky? A nedávejte Mae Mobley už žádný sušenky, protože je tlustá… a… a…

Panebože! Na ženskou, co mi zatím neřekla nic jinýho, než udělejte tohle a používejte tamhletu koupelnu, se mnou najednou mluví, jako bych byla její nejlepší kamarádka. Mae Mobley poskakuje, aby na sebe nějak upozornila. A zrovna když se paní Leefoltová k ní už už sklání, najednou vyběhne ze dveří, protože zapomněla, že ještě musí něco vyřídit, a utekla další hodina.

Rychlejc už to číslo snad ani vytočit nejde.

„Minny! Domluvila jsem ti práci. Ale musíš zvednout telefon…“

„Už volala.“ Minny zní smutně. „Leroy jí dal číslo.“

„Takže to zvedla paní Waltersová,“ vyhrknu.

„Je hluchá jako poleno a z čista jasna, boží zázrak, slyší zvonit telefon. Já si chodím po kuchyni, nedávám pozor, ale najednou zaslechnu svý jméno. Pak volá Leroy a mně je jasný, o co šlo.“ Minny mluví nějak unaveně, ale ona přece nikdy není unavená.

„No, možná jí paní Waltersová neřekla o těch lžích, co šíří paní Hilly. Člověk nikdy neví.“ Ale ani já nejsem tak pitomá, abych něčemu takovýmu uvěřila.

„I kdyby to neřekla, dobře ví, jak jsem se pomstila paní Hilly. Ty netušíš, jak příšerně strašnou věc jsem udělala. Nechci, aby ses o tom vůbec někdy dozvěděla. Paní Waltersová určitě tý ženský řekla, že jsem přímo ztělesnění ďábla.“ Její hlas je nějak strašidelnej. Jako zpomalenej magnetofon.

„Promiň. Skoda, že jsem ti nemohla zavolat dřív, abych tě varovala.“

„Dělala jsi, co jsi mohla. Teď už mi nikdo nepomůže.“

„Budu se za tebe modlit.“

„Díky,“ řekne a pak se jí zlomí hlas. „A díky, že ses mi snažila pomoct.“

Zavěsíme a já začnu vytírat. Ten Minnyin tón mě děsí.

Vždycky to byla silná ženská, bojovnice. Když umřel Treelore, tři měsíce mi každej večer nosila večeři. A každej den říkala: „Tak to ne, nemůžeš mě nechat na týhle mizerný zemi samotnou,“ ale něco vám povím, já o tom opravdu přemejšlela.

Už jsem měla uvázanej provaz, ale Minny ho našla. Oprátka zbyla po Treeloreovi, z doby, kdy dělal nějakej projekt do školy o kladkách a kruzích. Nevím, jestli bych ji použila, protože vím, že je to hřích proti Bohu, ale tehdy mi to doopravdy nemyslelo. Minny se mě na nic neptala, jen mi ji vytáhla zpod postele, dala ji do koše a odnesla do popelnice. Když se vrátila, třela si dlaně o sebe, jako by dělala normální úklid. Z ničeho nedělá vědu, tahle Minny. Ale teď nezněla dobře. Rozhodla jsem se, že se jí dneska večer podívám pod postel.

Dám do kýble čistič, co se kvůli němu vždycky usmívaj ty dámy v telce. Musím se uklidnit. Přijde Mae Mobley, drží si bříško a říká: „Ať to nebolí.“

Položí mi obličej na nohu. Hladím jí po vlasech, až skoro přede, protože z mojí ruky cítí lásku. A myslím na svoje kamarádky a na to, co pro mě udělaly. Co každej den dělaj pro bílý paničky, u kterejch sloužej. Na tu bolest v Minnyině hlase. Na Treeloreovo mrtvý tělo v hrobě. Dívám se na holčičku a vím, že nemůžu nic udělat s tím, že jednou bude jako její máma. A všechno se to na mě valí. Zavřu oči a v duchu se pomodlím. Ale moc se mi tím neuleví.

Bože, pomoz mi, něco se bude muset udělat.

Holčička mě celý odpoledne drží za nohy, až z toho málem párkrát upadnu. Nevadí mi to. Paní Leefoltová od rána neřekla nic ani mně, ani Mae Mobley. Pořád pracuje na tom šicím stroji v ložnici. Zřejmě chce zakrejt něco dalšího, co se jí v domě nelíbí.

Za chvíli s Mae Mobley přejdeme do obejváku. Musím panu Leefoltovi vyžehlit spoustu košil a pak musím dát dusit maso. Koupelny jsem už umyla, převlíkla jsem postele, vyluxovala koberce. Vždycky se snažím skončit brzo, abych si ještě mohla hrát s Mae Mobley.

Paní Leefoltová přijde a dívá se, jak žehlím. Občas to dělá. Mračí se a dívá. Když pak zvednu hlavu, honem se usměje. Nadzvedne si vzadu vlasy, aby vypadaly hustší.

„Aibileen, mám pro vás překvapení.“

Teď už se směje od ucha k uchu. Nejsou jí přitom vidět žádný zuby, ale na ten úsměv se musíte dívat. „Rozhodli jsme se s panem Leefoltem, že budete mít vlastní toaletu.“ Spráskne ruce a vystrčí na mě bradu. „Je tamhle v garáži.“

„Ano, paní.“ Ona si snad myslí, že jsem tu celou dobu nebyla?

„Takže odteď nebudete používat koupelnu pro hosty, ale svou vlastní dole. Není to výborné?“

„Ano, paní.“ Dál žehlím. Mám puštěnou telku, kde právě začínaj mý oblíbený pořady. Pořád tam stojí a kouká na mě.

„Takže budete používat tu v garáži, jasné?“

Nedívám se na ni. Nesnažím se dělat potíže, ale už mi přece řekla všechno, co chtěla.

„Nechcete si vzít papír a jít to tam vyzkoušet?“

„Paní Leefoltová, já teď zrovna nepotřebuju.“

Mae Mobley na mě ukazuje z ohrádky. „Mae Mo džusík?“

„Přinesu ti džusík, zlato.“

„Takže,“ paní Leefoltová si několikrát olízne rty. „Ale až budete potřebovat, půjdete tam dozadu a použijete tu, chci říct…. jenom tu, ano?“

Paní Leefoltová má na sobě spoustu mejkapu, takovýho krémovitýho, hustýho. Ten nažloutlej mejkap se jí dostal i na rty, takže skoro není vidět, jestli má vůbec nějakou pusu. Řeknu to, co ode mě chce slyšet: „Odteď budu používat koupelnu pro barevný. A pak půjdu a znova důkladně vydezinfikuju ty pro bílý.“

„No, žádný spěch. Udělejte to, až budete mít čas.“

Ale jak tam tak stojí a pohrává si se snubním prstýnkem, je na ní vidět, že chce, abych to udělala hned.

Pomalu odložím žehličku. Cítím, jak mi to hořký semínko narůstá v hrudníku, to, co se mi tam usadilo po Treeloreově smrti. Rozpaluje se mi obličej, svědí mě jazyk. Nevím, co jí říct. Jen vím, že to neřeknu. A vím, že ona taky neřekne to, co mi chce říct, a děje se tu něco zvláštního, protože nikdo nic neříká a stejně mezi náma probíhá rozhovor.

Minny

KAPITOLA 3

Stojím u zadního vchodu tý bílý dámy a říkám si: Spolkni to, Minny.

Spolkni všechno, co ti vyletí z pusy. Tvař se jako služebná, která dělá, co jí kdo nařídí. Ve skutečnosti jsem právě teď tak nervózní, že už bych nikomu neodmlouvala, kdyby na tom záleželo, jestli tuhle práci dostanu.

Povytáhnu si punčochy, který se mi shrnujou u kotníků, což je problém všech malejch tlustejch ženskejch na celým světě. Pak si zopakuju, co řeknu a co si nechám pro sebe. Nakonec zmáčknu zvonek.

Zvonek udělá dlouhý bim bam, což se v týhle velký venkovský rezidenci hezky rozlejhá. Vypadá jako hrad, šedý cihly sahaj skoro až do nebe. Trávník z obou stran obklopujou lesy. Kdyby tohle místo bylo v pohádce, určitě by v těch lesích žily čarodějnice. Takový, co žerou děti.

Pak se zadní vchod otevře a ve dveřích stojí Marilyn Monroe. Nebo nějaká její dvojnice.

„Ahoj. Přišla jste přesně. Já jsem Celia. Celia Rae Footeová.“

Bílá dáma mi podá ruku a já si ji prohlídnu. Postavu sice má jako Marilyn, ale není připravená na žádný kamerový zkoušky. Ve vlasech má mouku, má ji i v umělejch řasách. A po celým tom laciným růžovým kalhotovým kostýmu. Stojí v oblaku prachu. Ten její oblek je tak těsnej, že nechápu, jak v něm může dejchat.

„Ano, paní. Jsem Minny Jacksonová.“ Ruku jí nepodám, místo toho si uhladím bílou uniformu. Nechci se zašpinit. „Něco vaříte?“

„Takový dort z časopisu.“ Vzdychne. „Ale moc mi to nejde.“

Jdu za ní dovnitř a vidím, že paní Celia Rae Footeová byla tou moučnou katastrofou zasažená jen nepatrně. Největší zásah utrpěl zbytek kuchyně. Pracovní deska, americká lednice i kuchyňskej robot jsou pokrytý centimetrovou vrstvou mouky. Takovej nepořádek mě málem připraví o rozum. Ještě tu práci ani nemám a už ve dřezu hledám hadr.

Paní Celia řekne: „Asi se ještě musím hodně učit.“

„To tedy ano,“ přitakám. Ale pak se kousnu do jazyka. Neodmlouvej týhle bílý dámě jako tý předtím. Kterou jsi tím odmlouváním zahnala až do domova důchodců.

Ale paní Celia se jen usměje a umyje si ruce ve dřezu plným nádobí. Napadne mě, jestli jsem si náhodou nenašla další hluchou, jako byla paní Waltersová. Budu doufat.

„V kuchyni to ještě nezvládám,“ řekne a přes ten zastřenej hollywoodskej hlas je poznat, že je z venkova. Podívám se dolů a zjistím, že ten blázínek nemá boty, jako nějaká bílá chátra. Slušný bílý dámy nikdy nechoděj bosy.

Bude tak o deset patnáct let mladší než já, nějakejch dvaadvacet třiadvacet. Je moc pěkná, ale proč si na obličej naplácala všechny ty barvičky? Zakrejvá ji snad dvakrát víc mejkapu než ostatní bílý dámy. Taky má mnohem větší prsa. Vlastně je má skoro stejně velký jako já, ale na všech ostatních místech je na rozdíl ode mě hubená. Doufám, že ráda jí. Protože já ráda vařím, proto si mě taky lidi najímaji.

„Dáte si něco studeného k pití?“ zeptá se. „Posaďte se a já vám něco donesu.“

A to je pro mě nápověda: děje se tu něco divnýho.

„Leroyi, ta to rozhodně nemá v hlavě v pořádku,“ řekla jsem, když mi před třema dněma volala, jestli nepřijdu na pohovor, „všichni ve městě si přece myslí, že jsem paní Waltersový ukradla stříbro. A ona to určitě ví taky, protože s paní Waltersovou mluvila po telefonu zrovna, když jsem u ní byla.

„Bílí jsou divný,“ řekl Leroy. „Kdo ví, třeba o tobě ta baba nemluvila špatně.“

Přísně se na paní Celii Rae Footeovou podívám. Ještě nikdy v životě mi žádná bílá dáma neřekla, abych se posadila, že mi donese pití. Panebože, začínám přemejšlet, jestli si tenhle cvok chce vůbec najmout služebnou, nebo jestli mě sem táhla jen tak pro zábavu.

„Co kdybysme se nejdřív porozhlídli po domě, paní.“

Usměje se, jako by tu její nasprejovanou hlavu vůbec nenapadlo, že by mi mohla ukázat dům, kterej možná budu uklízet.

„Ale jistě. Pojďte dál, Maxie. Nejdřív vám ukážu slavnostní jídelnu.“

„Jmenuju se,“ opravím ji, „Minny.“

Možná není hluchá ani bláznivá. Třeba je jednoduše hloupá. Znova ve mně narůstá naděje.

Provádí mě po celým tom starým ošuntělým domě a vykládá, já chodím za ní. Dole je deset pokojů a jeden s vycpaným medvědem, co vypadá, jako by poslední služebnou sežral a teď si brousil zuby na novou. Na zdi je ohořelá vlajka Konfederace a na stole stará stříbrná pistole, na který je vyryto „Generál Konfederace John Foote“. Vsadím se, že s ní pradědeček Foote určitě vystrašil pěknejch pár otroků.

Jdeme dál a začíná to tu vypadat jako v normálním bílým domě. Až na to, že tenhle je největší, jakej jsem kdy viděla, a je plnej špinavejch podlah a zaprášenejch koberců, takovejch, co neznalejm lidem připadaj ošoupaný, ale já přece poznám starožitnost. Dělala jsem v pár pěknejch domech. Jen doufám, že není tak venkovská, že by neměla ani vysavač.

„Johnnyho matka mi to tu nedovolila zařídit podle sebe. Kdyby bylo po mém, byl by tady bílý koberec od zdi ke zdi se zlatou lištou a žádné tyhle staré krámy.“

„Odkud jste?“ zeptám se.

„Jsem ze… Sugar Ditch.“ Hlas jí trochu poklesne. Sugar Ditch je tak jižně, že to je snad nejjižnější místo v Mississippi, možná v celejch Spojenejch státech. Je to vTunica County, skoro u Memphisu. Jednou jsem viděla fotky odtamtud v novinách, byly na nich chatrče pachtýřů. A ty jejich bílý děti vypadaly, jako by tejden nejedly.

Paní Celia se pokusí o úsměv a řekne: „Poprvé v životě si vybírám hospodyni.“

„Nějakou rozhodně potřebujete.“ No tak, Minny…

„Byla jsem moc ráda, že vás paní Waltersová doporučila. Všechno mi o vás řekla. Prý jste nejlepší kuchařka ve městě.“

To mi vůbec nedává smysl. Po tom, co jsem provedla paní Hilly, přímo před paní Waltersovou. „Ještě něco… vám o mně řekla?“

Ale paní Celia už stoupá po velkým točitým schodišti. Vyjdu za ní do dlouhý chodby zalitý sluncem, který sem prochází oknama. I když jsou tu dva žlutý pokojíky pro holky a modrej a zelenej pro kluky, je na první pohled jasný, že tu ještě žádný děti nežijou. Jenom prach.

„Máme pět pokojů a pět koupelen pouze tady v hlavní budově.“ Ukáže z okna a já vidím velkej modrej bazén a za ním další dům. Rozbuší se mi srdce.

„Pak tamhle ještě máme domek u bazénu,“ vzdychne.

V týhle fázi bych přijala jakoukoliv práci, ale v takhle velkým domě by měli dobře zaplatit. Nevadí mi hodně práce. Práce se nebojím. „Kdy budete mít děti, abyste ty postýlky zaplnili?“ Snažím se usmívat a být přátelská.

„No, budeme mít děti.“ Odkašle si, ošije se. „Vždyť děti jsou jediná věc, pro kterou stojí za to žít.“ Sklopí oči k nohám. Ve vteřině vyrazí zpátky ke schodům. Jdu za ní a všimnu si, že se cestou dolů pevně drží zábradlí, jako by se bála, že spadne.

Jsme zpátky v jídelně a paní Celia kroutí hlavou. „Je to hrozně práce,“ uznává. „Všechny ty pokoje a podlahy…“

„Ano, paní, je to velkej dům,“ řeknu a pomyslím si, že kdyby viděla můj dům, kde je dětská postýlka na chodbě a jeden záchod pro šest zadků, asi by utekla. „Ale já mám spoustu energie.“

„… a musí se čistit tolik stříbra.“

Otevře skříň na stříbro velikosti mýho obejváku. Vyndá z lustru dohořelou svíčku a já najednou pochopím, proč vypadá tak pochybovačně.

Když se po městě roznesly lži paní Hilly, tři dámy zavěsily, sotva jsem se představila. Připravuju se na úder. Sem s tím, madam. Řeknete, co si myslíte o mne a vašem stříbře. Nejradši bych se rozbrečela při pomyšlení, jak by mi tahle práce vyhovovala a co paní Hilly udělala, aby mě o ni připravila. Dívám se na okno, doufám a modlím se, aby tohle nebyl konec pohovoru.

„Já vím, ta okna jsou hrozně vysoká. Ještě jsem je nikdy nezkoušela umýt.“

Vydechnu. Okna jsou pro mě mnohem bezpečnější téma než stříbro. „Já se oken nebojím. U paní Waltersový jsem čistila ty její od stropu na zem jednou za čtyry tejdny.“

„Měla přízemní, nebo patrový dům?“

„No, přízemní… ale se spoustou oken. Starý domy maj hodně koutů a škvír.“

Nakonec jdeme zpátky do kuchyně. Obě zíráme na stůl, ale ani jedna z nás se neposadí. Jsem tak nervózní z toho, co si asi myslí, že se začínám potit.

„Máte pěkně velkej dům,“ řeknu. „A tady na venkově. Je na něm spousta práce.“

Začne si hrát se snubním prstenem. „U paní Waltersové asi byla práce mnohem jednodušší než tohle. Tedy, zatím jsme tu jenom my, ale až budeme mít děti…“

„Jsou tu snad ještě nějaký další zájemkyně?“

Vzdychne. „Byla jich tu spousta. Ale ještě jsem nenašla… tu správnou.“ Kouše si nehty a odvrací oči.

Cekám, až mi řekne, že ani já nejsem ta pravá, ale jen tam tak stojíme a vdechujeme tu mouku. Nakonec použiju svůj poslední trumf, zašeptám, protože nic jinýho mi už nezbylo.

„Víte, od paní Waltersový odcházím jenom proto, že jde do domova důchodců. Nevyhodila mě.“

Ale ona má pohled upřenej na svý bosý nohy s černejma chodidlama, protože podlahy nikdo nečistil od tý doby, co se do tohohle obrovskýho, špinavýho starýho domu nastěhovala. A mně začíná bejt jasný, že tahle dáma o mě nestojí.

„No,“ řekne, „vážím si toho, že jste jela až sem. Mohla bych vám aspoň dát peníze za benzín?“

Zvednu kabelku a dám si ji do podpaží. Obdaří mě veselým úsměvem, kterej bych zahnala jedinou větou. Zatracená Hilly Holbrooková.

„Ne, paní, ne, to nemusíte.“

„Věděla jsem, že bude těžké někoho najít, ale…“

Stojím tam a koukám, jak dělá, že je jí to hrozně líto, ale říkám si: Tak už s tím skončete, madam, abych Leroyovi mohla oznámit, že se stěhujeme až na severní pól, hned vedle Santa Clause, kam se snad Hillyiny lži ještě nedostaly.

„… a já bych na vašem místě takhle velký dům taky nechtěla uklízet.“

Podívám se přímo na ni. Teď už to s těma vejmluvama trochu přehání, předstírat, že Minny tu práci nedostane, protože o ni nestojí.

„Kdy jsem řekla, že tenhle dům nechci uklízet?“

„To je v pořádku, už pět hospodyň mi oznámilo, že by to bylo moc práce.“

Přehlídnu svých pětasedmdesát kilogramů a sto padesát centimetrů, který málem vyskakujou z uniformy. „Moc práce pro mě?“

Nevěřícně zamrká. „Vy… vy byste to dělala?“

„Proč jsem podle vás jela tady do tý díry, abych projela nějakej benzín?“ Sklapnu. Teď si to nezkaž, nabízí ti práci. „Paní Celie, moc ráda pro vás budu pracovat.“

Rozesměje se a pak se mě ta bláznivá ženská pokusí obejmout, ale já o kousek ustoupím, aby pochopila, že to se nesluší.

„Počkat, nejdřív musíme probrat pár věcí. Musíte mi říct, který dny bych tu měla pracovat… a podobný věci.“ Jako třeba kolik platíte.

„Asi… kdykoli budete moct,“ říká.

„Pro paní Waltersovou jsem dělala od neděle do pátku.“

Paní Celia uždibne další kousek růžovýho nehtu. „O víkendech sem chodit nemůžete.“

„Dobrá.“ Ten den mi sice bude chybět, ale třeba mě pozdějc bude chtít jako obsluhu na večírek nebo tak. „Takže od pondělka do pátku. A v kolik sem mám ráno dorazit?“

„V kolik byste chtěla?“

Ještě nikdy jsem nedostala na výběr. Přimhouřím oči. „Co takhle v osm? To jsem začínala u paní Waltersový.“

„Dobrá, osm mi vyhovuje.“ Stojí tam, jako by čekala na můj další tah.

„Teď byste mi měla říct, kdy budu odcházet.“

„V kolik?“ zeptá se Celia.

Obrátím oči v sloup. „Paní Celie, to byste mi měla říct vy. Tak to normálně chodí.“

Polkne, jako by se ze všech sil snažila si to promyslet. Chci to dojednat co nejrychlejc, než stačí změnit názor.

„Co takhle ve čtyři?“ řeknu. „Budu dělat od osmi do čtyř a budu mít pauzu na oběd a tak.“

„To je v pořádku.“

„Tak… ještě musíme probrat plat,“ řeknu a začnou se mi kroutit palce v botách. Asi to nebude moc, když ji už odmítlo pět hospodyň.

Ani jedna z nás nic neříká.

„Tak sem s tím, paní Celie. Jakej mi váš muž schválil plat?“

Podívá se na kuchyňskej robot, se kterým určitě neumí zacházet, a špitne: „Johnny to neví.“

„No dobrá. Tak se ho zeptejte, kolik mi chce platit.“

„Ne, Johnny neví o tom, že si najímám hospodyni.“

Brada mi klesne až na hrudník. „Co myslíte tím, že to neví?“

„Já to Johnnymu nepovím.“ Modrý oči má tak vykulený, jako by z něj byla k smrti vyděšená.

„A co pan Johnny udělá, až přijde domů a najde ve svý kuchyni barevnou ženskou?“

„Bohužel to nejde… “

„Řeknu vám, co udělá, vezme pistoli a odpráskne Minny přímo tady na tý nenavoskovaný podlaze.“

Paní Celia zavrtí hlavou. „Nepovím mu to.“

„Tak budu muset odejít,“ řeknu. Sakra, já to věděla… Od prvního pohledu mi bylo jasný, že je blázen…

„Vždyť mu přece nebudu lhát. Prostě potřebuju hospodyni…“ „Jasně že potřebujete hospodyni. Tu poslední totiž střelil do hlavy.“

„Přes den nikdy nechodí domů. Zkrátka to tu uklidíte z nejhoršího a naučíte mě vařit, to vám zabere jen pár měsíců…“

Do nosu mě udeří pach spáleniny. Z trouby vychází kouř. „A co pak, po pár měsících mě vyhodíte?“

„Pak… mu to řeknu,“ prohlásí, ale z tý představy se celá zakaboní. „Prosím, chci, aby si myslel, že to zvládnu sama. Chci, aby si myslel, že… stojím za všechny ty problémy.“

„Paní Celie…“ Kroutím hlavou a nemůžu uvěřit tomu, že se s tou ženskou hádám, a to tu ještě nepracuju ani dvě minuty. „Asi jste spálila ten dort.“

Popadne hadr, vrhne se k troubě a dort vytáhne. „Jauu! K čertu s tím!“

Odložím kabelku a odstrčím ji. „Na horký plech nesmíte používat mokrou utěrku.“

Vezmu suchý hadr a vynesu černý dort ze dveří, položím ho na betonový schod.

Paní Celia se dívá na spálenou ruku. „Paní Waltersová říkala, že jste moc dobrá kuchařka.“

„Ta stará ženská si dala dvě fazolky a tvrdila, že je plná. Žádný jídlo jsem do ní nedostala.“

„Kolik vám platila?“

„Dolar za hodinu,“ řeknu a trochu se zastydím. Za pět let práce nemám ani minimální mzdu.

„Pak vám dám dva.“

Cítím, jak lapám po dechu.

„Kdy pan Johnny ráno odjíždí z domu?“ zeptám se a uklidím máslo, co taje na lince, nedala pod něj ani talířek.

„V šest. Nemůže se tu dlouho zdržovat. Ze svojí realitní kanceláře se vrací tak v pět.“

Chvíli počítám a i s kratší pracovní dobou dostanu víc peněz. Ale když mě zastřelí, žádný plat nedostanu. „Tak budu odjíždět ve tři. Radši budu mít dvouhodinový odstup, abychom se minuli.“

„Dobře,“ přikývne. „Takhle to bude bezpečnější.“

Na schodech pak paní Celia hodí dort do papírovýho pytle. „Budu ho muset schovat hluboko do odpadkového koše, aby nezjistil, že jsem zase něco spálila.“

Vezmu jí pytel z ruky. „Pan Johnny si ničeho nevšimne. Vyhodím to u sebe doma.“

„Mockrát děkuju.“ Paní Celia kroutí hlavou, jako by to byla ta nejmilejší věc, co pro ni kdy kdo udělal. Bradu si podpírá rukama pevně zaťatýma v pěst. Já jdu k autu.

Posadím se na propadlý sedadlo fordu, za kterej Leroy svýmu šéfovi pořád ještě splácí dvanáct dolarů tejdně. Zaplaví mě úleva. Konečně jsem sehnala práci. Nemusím jezdit na severní pól. Santa o hodně přišel.

„Sedni si na zadek, Minny, protože já ti teď povím pravidla pro práci v domě bílé paničky.“

Tenkrát mi bylo čtrnáct. Seděla jsem u malýho dřevěnýho stolu v kuchyni mojí mámy a sledovala karamelovej dort, co právě chladl na podložce a čekal na polevu. Narozeniny byly jedinej den v roce, kdy jsem mohla jíst, kolik jsem chtěla.

Právě jsem měla odejít ze školy a nastoupit do první práce. Máma chtěla, abych zůstala a šla do devátý třídy – máma si vždycky přála bejt učitelkou a ne pracovat pro paní Woodraovou. Ale kvůli nemocnýmu srdci mojí sestry a tomu budižkničemu, věčně ožralýmu tátovi bylo všechno jenom na mně a na mámě. Domácí práce jsem už uměla. Po škole jsem měla na starosti vaření a uklízení. Ale když budu dělat v cizím domě, kdo se bude starat o ten náš?

Máma mě chytila za rameno, abych se dívala na ni, a ne na ten dort. Máma byla přísná. Měla ráda pořádek. Od nikoho si nenechala nic líbit. Dala mi prst tak blízko obličeje, že jsem začala šilhat.

„Pravidlo číslo jedna pro práci v domě bílé paničky, Minny, je: nikomu do toho nic není. Drž nos dál od potíží tvojí paní a nestěžuj si jí na ty svoje – nemůžeš zaplatit elektřinu? Bolí tě nohy? Pamatuj si jednu věc: bílí lidé nejsou tvoji přátelé. Nechtějí nic slyšet. A když bílá dáma přistihne svého pána se sousedkou, nepleť se do toho, jasné?“

„Pravidlo číslo dvě: bílá dáma tě nikdy nesmí přistihnout, jak sedíš na jejím záchodě. Je mi jedno, že se ti chce tolik, až to z tebe málem jde i ušima. Když nemají vzadu záchod pro personál, najdi si chvíli, kdy není v koupelně, kterou normálně nepoužívá.

„Pravidlo číslo tři…“ Maminka mě vzala za bradu, abych se na ni dívala, protože ten dort mě znovu odlákal. „Pravidlo číslo tři: když vaříš jídlo pro bílé, ochutnáváš ho jinou lžičkou. Když dáš lžičku do pusy, protože si myslíš, že se nikdo nedívá, a dáš ji znovu do jídla, můžeš ho pak rovnou vyhodit.“

„Pravidlo číslo čtyři: používáš pořád stejný šálek, vidličku a talíř. Necháváš je stranou od ostatního nádobí a své paní oznámíš, že tohle nádobí budeš odteď používat.“

„Pravidlo číslo pět: vždycky jíš v kuchyni.“

„Pravidlo číslo šest: neuhodíš jejich děti. Bílí lidé rádi fackují své děti sami.“

„Pravidlo číslo sedm: to je poslední, Minny. Posloucháš mě? Žádné odmlouvání.“

„Mami, já vím, jak…“

„Já tě moc dobře slyším, jak brbláš, že musíš čistit troubu, že na chudinku Minny zbyl jen malý kousek kuřete. Bílé dámě ráno jednou odsekneš a večer se budeš poroučet.“

Viděla jsem, jak se máma chovala, když ji paní Woodraová přivezla domů, to bylo pořád ano, paní, ne, paní, jistě, paní. Proč bych měla bejt taky taková? Já vím, jak se lidem postavit.

„A teď sem pojď a pořádně mámu na svoje narozeniny obejmi – panebože, ty jsi těžká jako almara, Minny.“

„Celej den jsem nejedla, kdy si můžu dát dort?“

„Mluv spisovně. Nevychovala jsem tě, abys mluvila jako dlaždič.“

První den jsem si u bílý dámy snědla krutí sendvič v kuchyni, svůj talíř jsem odložila na patřičný místo ve skříňce. Když mi ten malej spratek sebral kabelku a schoval ji do trouby, nedala jsem mu na zadek.

Ale pak mi bílá panička řekla: „Teď chci, abys všechno oblečení nejdřív přeprala v ruce, pak ho teprve můžeš dát do pračky.“

Řekla jsem: „Proč bych to měla přepírat, když to může udělat pračka? Zbytečnější práci jsem ještě neviděla.“

Bílá dáma se na mě usmála a za pět minut jsem byla na ulici.

Při práci pro paní Celii stihnu ráno vypravit svý děti do školy, a když odpoledne dorazím domů, mám chvilku jenom pro sebe. Nezdřímla jsem si přes den od tý doby, co se mi v roce 1957 narodila Kindra, ale s touhle pracovní dobou – od osmi do tří bych si mohla schrupnout každej den, kdyby to byla moje představa příjemně strávenýho času. Protože až k paní Celii nejede žádnej autobus, musím si vzít Leroyovo auto.

„Nemůžeš si to auto brát každej den, ženská, co kdybych měl denní a potřeboval…“

„Každej pátek mi dá sedmdesát dolarů v hotovosti, Leroyi.“ „Tak to si možná vemu Sugařino kolo.“

V úterý, den po pohovoru, zaparkuju kus od domu paní Celie, za zatáčkou, aby auto nebylo vidět. Pak rychle přejdu prázdnou silnicí a po příjezdový cestě. Žádný další auto nepotkám.

„Jsem tady, paní Celie.“ Strčím hlavu do její ložnice a ona tam leží na přikrývkách s dokonalým mejkapem a v slavnostním oblečení, i když je všední den. Cte si drby v Hollywood Digest, jako by to byla Bible svatá.

„Dobré ráno, Minny! Moc ráda vás vidím,“ řekne a já se naježím, protože se ke mně bílá dáma chová takhle přátelsky.

Rozhlédnu se po ložnici, abych odhadla, kolik mě čeká práce. Je velká, se smetanovým kobercem, žlutou postelí s nebesy a dvěma obrovskýma žlutýma křeslama. A je uklizená, na zemi se nepovaluje žádný oblečení. Postel je ustlaná. Přikrývka na židli je úhledně složená. Ale já zpozorním. Cítím to. Něco tady není v pořádku.

„Kdy bude první lekce vaření?“ zeptá se. „Začneme už dneska?“

„Tak za pár dnů, až zajedete do krámu a koupíte, co je třeba.“

Chvilku přemejšlí. „Asi byste měla jet vy, Minny, vy přece víte, co koupit a tak.“

Kouknu se na ni. Většina bílejch paniček si radši nakupuje sama. „Tak dobrá, ráno tam zajedu.“

„Tím párem myslíte dva?“