Copyright © 2017 by John Green

Translation © Veronika Volhejnová, 2018, 2026

All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

This edition published by arrangement with Dutton Children’s Books, an imprint of Penguin Young Reader’s Group, a division of Penguin Random House LLC 

ISBN 978-80-284-1380-4

Henrymu a Alici

Člověk může dělat, co chce, ale nemůže chtít, aby chtěl.

ARTHUR SCHOPENHAUER

KAPITOLA JEDNA

Že jsem možná fiktivní, to jsem si poprvé uvědomila, když jsem trávila dny ve státem financované instituci v severní části Indianapolis, zvané střední škola White River. Síly o tolik mne přesahující, že jsem je ani nedokázala identifikovat, tam po mně požadovaly, abych obědvala v určenou hodinu – mezi 12.37 a 13.14. Kdyby mi tyto síly určily jinou dobu oběda nebo kdyby lidé sedící se mnou u stolu, kteří se stali spoluautory mého osudu, toho zářijového dne zvolili jiný námět hovoru, byl by konec mého příběhu jiný – nebo přinejmenším jeho prostředek. Ale tou dobou už jsem začínala zjišťovat, že život je příběh o vás, ne příběh, který vyprávíte vy sami.

Předstíráte pochopitelně, že jste jeho autorem. Musíte. Když se ve 12.37 ozve odkudsi shora ten monotónní zvonek, pomyslíte si: Tak teď bych se mohla jít naobědvat. Ve skutečnosti ale zvonek rozhodl za vás. Myslíte si, že jste malíř, jenomže jste plátno.

V jídelně se překřikovaly stovky hlasů, takže veškerá konverzace splynula v pouhý zvuk, jako když se řeka žene přes kamení. Usedla jsem pod válce zářivek dštících agresivně umělé světlo a přemýšlela jsem o tom, jak se všichni považujeme za hrdiny nějakého osobního eposu, jenže ve skutečnosti jsme pouze identické organismy kolonizující velikou místnost bez oken, která páchne lyzolem a sádlem.

Jedla jsem sendvič s burákovým máslem a zavařeninou a pila Dr. Pepper. Upřímně řečeno, celý ten proces přežvykování rostlin a zvířat a jejich odesílání jícnem do žaludku mi připadá dost nechutný, a tak jsem se snažila nemyslet na to, že jím, což v podstatě znamenalo, že na to myslím, jen jinak.

Proti mně seděl Mychal Turner a něco si čmáral do žlutého bloku. Náš stůl v jídelně byl jako broadwayská hra, která se dává už léta: Obsazení se dávno vyměnilo, ale role ne. Mychal byl Umělec. Povídal si s Daisy Ramirezovou, která už od základní školy hrála roli Mojí nejlepší a nejkurážnější kamarádky, jenže kolem byl takový rámus, že jsem jejich rozhovor prostě nebyla schopná sledovat.

Jakou roli v tom představení hraju já? Pomocníka. Jsem například Daisyina kamarádka nebo Dcera matikářky Holmesové. Prostě vždycky něčí něco.

Cítila jsem, jak žaludek začíná zpracovávat sendvič, a i přes ty okolní hovory jsem slyšela, jak tráví, jak všechny ty bakterie přežvykují mazlavé burákové máslo – jak studenti v mých útrobách obědvají v jídelně bez oken. Otřásla jsem se.

„Ty jsi s ním byla na táboře, ne?“ zeptala se Daisy.

„S kým?“

„S Davisem Pickettem,“ upřesnila.

„Jo,“ kývla jsem. „Proč?“

„Ty vůbec neposloucháš?“ zoufala si Daisy. Poslouchám, pomyslela jsem si, poslouchám kakofonii vlastního trávicího traktu. Samozřejmě už dávno vím, že jsem hostitelka veliké sbírky parazitických organismů, ale nejsem nijak zvlášť nadšená, když se mi to připomíná. Podle počtu buněk tvoří lidský organismus z padesáti procent mikroby, což znamená, že polovina buněk, které tvoří vaše tělo, vám vlastně vůbec nepatří. Mikrobů, co žijí v mém konkrétním biomu, je asi tak tisíckrát víc než všech lidí na zeměkouli. Často mám pocit, že je cítím, jak žijí, plodí a umírají ve mně a na mně. Otřela jsem si zpocené dlaně o džíny a snažila jsem se ovládnout dech. Připouštím, že mám trochu problémy s úzkostí, ale podle mě není nic iracionálního na tom, když člověka znepokojuje, že je vlastně jenom kolonie bakterií obalená kůží.

„Jeho tátu chtěli zatknout kvůli úplatkům nebo tak,“ vysvětlil Mychal, „ale tu noc, než si pro něj přišli, se ztratil. Je na něj vypsaná stotisícová odměna.“

„A ty znáš jeho syna,“ dodala Daisy.

„Znala jsem ho,“ opravila jsem ji.

Pozorovala jsem Daisy, jak vidličkou útočí na školní obdélníkovou pizzu a fazolky. Pořád po mně koukala a kulila oči, jako by říkala: No tak co? Bylo mi jasné, že chce, abych se jí na něco zeptala, jenže jsem netušila na co. Můj žaludek ne a ne zmlknout, což mě dohnalo k vážným obavám, zda jsem někde nechytila nějakou parazitickou infekci.

Tak napůl jsem vnímala, jak Mychal vypráví Daisy o svém novém výtvarném projektu, ve kterém pomocí Photoshopu hledá průměr ze stovky tváří lidí jménem Mychal a tvoří z nich Mychala číslo sto jedna, což byl zajímavý nápad, a já jsem ho vážně chtěla poslouchat, jenže v jídelně byl hrozný rámus a já nemohla přestat přemýšlet o tom, jestli s rovnováhou mikrobiálních sil ve mně není něco v nepořádku.

Nadměrné kručení v břiše je vzácný, ale doložený příznak nákazy bakterií Clostridium difficile, která může mít i smrtelné následky. Vytáhla jsem mobil a vyhledala „lidský mikrobiom“, abych si znova na Wikipedii přečetla stručný náhled do miliard mikroorganismů, které teď ve mně žijí. Proklikla jsem na článek o C. diff. a sjela k pasáži o tom, že většina infekcí C. diff. pochází z nemocnic. Popojela jsem ještě dál, k seznamu příznaků, z nichž jsem neměla ani jeden, tedy až na to nadměrné kručení v břiše. Z předchozího hledání jsem ovšem věděla, že klinika v Clevelandu hlásila jeden případ, kdy člověk umřel na C. diff., ačkoli do nemocnice přišel pouze s bolestí břicha a horečkou.

Připomněla jsem sama sobě, že žádnou horečku nemám, a moje vnitřní já odpovědělo: JEŠTĚ ji nemáš.

V jídelně, kde dosud zůstal stále se zmenšující kousek mého vědomí, říkala právě Daisy Mychalovi, že ten jeho průměrovací projekt by se neměl týkat lidí jménem Mychal, ale uvězněných mužů, u kterých se v poslední době ukázalo, že jsou nevinní. „Rozhodně by to bylo jednodušší,“ připomněla, „protože mají všichni policejní fotografie ze stejného úhlu a taky by v tom celým nešlo jen o jméno, ale taky o rasu, společenskou třídu a masový věznění,“ a Mychal se toho hned chytil: „Ty jsi génius, Daisy!“ Daisy pozvedla obočí: „Tebe to překvapuje?“ A já jsem celou tu dobu myslela na to, že když mi polovina buněk v těle vlastně nepatří, je možná chyba používat zájmeno já, tedy jednotné číslo, nebo tvrdit, že jsem tvůrcem vlastního osudu. A do téhle červí díry jsem se propadala hloub a hloub, až mě odnesla úplně pryč ze školní jídelny na nějaké místo, kde smysly nefungují a které patrně navštěvují jenom blázni.

Od té doby, co jsem byla malinká, jsem si tiskla nehet pravého palce k bříšku prostředníčku, takže tam teď mám takový divný mozol. Dělám to už tolik let, že si v kůži úplně snadno vyrobím puklinu, a tak ji přelepuju náplastí, aby se mi do ní nedostala infekce. Občas se ale začnu bát, že tam ta infekce už je, a tak ji potřebuju dostat ven a to se dá udělat jenom tak, že ránu znova otevřu a mačkám z ní krev, dokud teče. A jak mě jednou napadne, že bych měla kůži rozdrápnout, tak to doslova nemůžu neudělat. Omlouvám se za ten dvojí zápor, ale ona je to opravdu dvojitě záporná situace, pouto, ze kterého se dá uniknout jenom jedním způsobem, a to je negace negace. I teď jsem začala mít chuť cítit, jak se nehet zarývá do kůže prstu, a protože jsem věděla, že odpor je víceméně zbytečný, stáhla jsem pod stolem náplast a zaryla nehet do mozolu, dokud jsem necítila, jak kůže praskla.

„Holmesko,“ řekla Daisy. Vzhlédla jsem. „Už jsme skoro po obědě, a ty ses ještě ani nezmínila o mý hlavě.“ Zatřásla vlasy, v kterých měla proužky tak rezavé, až byly růžové. Aha. Nabarvila si vlasy.

Vyplavala jsem z hlubin a řekla jsem: „Je to odvážný.“

„Jo, já vím. Říká to: ‚Dámy a pánové, a taky vy, co se neidentifikujete ani jako dáma, ani jako pán, Daisy Ramirezová sice porušuje pravidla, ale nikdy neporuší slib!‘“ To bylo totiž Daisyino motto: Porušuj pravidla, ne sliby. Pořád vyhrožovala, že až jí bude osmnáct, nechá si to vytetovat na kotník. Daisy se zase vrátila k Mychalovi a já ke svým myšlenkám. V břiše mi kručelo čím dál víc, aspoň se mi zdálo. Měla jsem pocit, že budu zvracet. Na někoho, kdo nesnáší tělesné tekutiny, zvracím celkem často.

„Holmesko, není ti nic?“ zeptala se Daisy. Zavrtěla jsem hlavou. Občas nechápu, proč mě má ráda nebo proč mě vlastně vůbec snáší. Nebo kdokoli z nich. Dokonce i sama sobě jdu na nervy.

Cítila jsem, jak mi na čele vyráží pot. A jak se jednou začnu potit, tak prostě nejde přestat. Budu se potit celé hodiny, a to nejen na tváři nebo v podpaží. Krk se mi potí. Prsa se mi potí. Lýtka se mi potí. Možná mám přece jen horečku.

Pod stolem jsem zastrčila starou náplast do kapsy a poslepu vylovila novou. Rozbalila jsem ji a pak jsem se teprve podívala dolů, abych si ji nalepila na prst. Celou tu dobu jsem se nadechovala nosem a vydechovala ústy, jak mi to poradila doktorka Karen Singhová. Vydechovala jsem tak, „aby se plamen svíčky zachvěl, ale nezhasl. Představuj si tu svíčku, Azo, jak se tvým dechem chvěje, ale hoří, pořád hoří“. Zkusila jsem to, ale myšlenková spirála se stejně pořád stahovala. Slyšela jsem doktorku Singhovou říkat, že mám nechat ten telefon být, že si nesmím vyhledávat pořád dokola stejné informace, ale přesto jsem ho vytáhla a znovu jsem přečetla na Wikipedii článek o lidském mikrobiomu.

Spirála má totiž tu vlastnost, že jak se po ní jednou vydáte směrem dovnitř, nikdy neskončí. Jen se pořád a donekonečna utahuje.

Strčila jsem poslední čtvrtinu sendviče do sáčku a hodila ji do přeplněného koše. Za sebou jsem uslyšela hlas: „Jak moc mi má dělat starost, že jsi za celý den neřekla ani dvě slova v kuse?“

„Myšlenková spirála,“ zamumlala jsem. Daisy mě zná od mých šesti let, což je dost dlouho na to, aby jí to došlo.

„Napadlo mě to. To mě mrzí. Pojď, něco pak spolu podniknem, jo?“

Přistoupila k nám naše spolužačka, Molly, a s úsměvem podotkla: „Hele, Daisy, jen pro tvou informaci, ta cukrátková barvička ti dělá fleky na tričku.“

Daisy se po sobě podívala, a opravdu, pruhované tričko bylo místy růžové. Nejdřív sebou cukla, ale rychle se vzpamatovala.

„Jo, to k tomu patří, Molly. V Paříži jsou teď fleky na tričkách hrozný hit.“ Obrátila se k ní zády a řekla: „Víš co, půjdem po škole k vám a pustíme si Star Wars: Rebelové.“ Daisy Star Wars miluje. Nejen ty filmy, ale i knížky a animované seriály a taky pořad pro děti, kde jsou všichni z lega. Ona dokonce píše fanfikci o Chewbaccově milostném životě. „A budeme tu tvou náladu vylepšovat, dokud nebudeš schopná říct tři čtyři slova pohromadě. Jsi pro?“

„Jsem pro.“

„A pak bys mě mohla hodit do práce. Promiň, ale potřebuju se tam nějak dostat.“

„Oukej.“ Asi jsem měla ještě něco říct, ale myšlenky se valily dál, nechtěné a nezvané. Kdybych já byla autorka, přestala bych myslet na svůj mikrobiom. Pochválila bych Daisy za to, co poradila Mychalovi ohledně toho jeho projektu, a potvrdila bych jí, že si Davise Picketta pamatuju, že si pamatuju, jak mi bylo jedenáct a jak jsem v sobě měla neurčitý, ale vytrvalý strach. Vypravovala bych jí, jak jsem jednou na táboře ležela vedle Davise na molu, nohy spuštěné přes kraj, záda na hrubých prknech, a jak jsme koukali na bezoblačné letní nebe. Řekla bych, že jsme si s Davisem nikdy moc nepovídali, vlastně jsme se na sebe ani nedívali, ale na tom nezáleželo, protože jsme spolu koukali na stejné nebe a to bylo snad ještě důvěrnější než oční kontakt. Podívat se na tebe může každý, ale je dost vzácnost najít někoho, kdo vidí stejný svět jako ty.

KAPITOLA  DVĚ

Strach jsem z velké většiny vypotila, ale když jsem šla z jídelny na dějepis, nedokázala jsem si pomoct – vytáhla jsem mobil a znovu jsem si našla ten hororový článek „Lidský mikrobiom“ na Wikipedii. Zrovna jsem ho za chůze četla, když jsem slyšela, jak na mě otevřenými dveřmi třídy volá máma. Seděla tam za psacím stolem s kovovými nohami a před sebou měla rozečtenou knížku. Máma sice učí matiku, ale čtení je její velká láska.

„Na chodbě jsou telefony zakázané, Azo!“ Zastrčila jsem mobil do kapsy a vešla do její třídy. Z obědové přestávky zbývaly ještě čtyři minuty, což je na rozhovor s mámou tak akorát. Vzhlédla a asi mi něco viděla na očích. „Jsi v pořádku?“

„Jo,“ řekla jsem.

„Netrpíš úzkostí, viď.“ Doktorka Singhová jí kdysi doporučila, ať se mě neptá, jestli trpím úzkostí, a ona to od té doby nevyslovuje jako otázku.

„Jo, dobrý.“

„Bereš ten lék.“ Zase to nebyla otázka.

„Jo,“ kývla jsem, a byla to víceméně pravda. V prvním ročníku jsem se trošku složila a pak mi předepsali takové bílé kulaté tabletky, které si mám jednou denně brát. Užívám je tak průměrně třikrát týdně.

„Vypadáš…“ Zpoceně, chtěla říct. To mi bylo jasné.

„Kdo rozhoduje o tom, kdy zvoní?“ zeptala jsem se. „Myslím ve škole?“

„Víš, že ani nevím? Nejspíš někdo ze školní rady.“

„A proč třeba máme na oběd sedmatřicet minut, a ne padesát? Nebo dvaadvacet? Nebo – já nevím?“

„Koukám, že o tom dost přemýšlíš, co?“ usmála se máma.

„No vždyť je to divný, ne? Někdo, koho vůbec neznám, o něčem rozhodne, a já podle toho pak musím žít. Prostě žiju podle rozvrhu někoho jinýho. A ani jsem ho nikdy neviděla.“

„No jo, v tomhle i v mnoha dalších ohledech jsou americké střední školy dost podobné vězení.“

Vyvalila jsem na ni oči. „Proboha, mami, ty máš pravdu! Detektory kovu. Zdi z tvárnic.“

„Jedna i druhá instituce je přeplněná a podfinancovaná,“ upřesnila máma, „a tam i tam je zvonek, který ti říká, kdy máš co dělat.“

„A taky nemůžeš obědvat, kdy chceš,“ dodala jsem. „A ve vězeních jsou mocichtiví a zkorumpovaní dozorci, stejně jako ve školách učitelé.“

Probodla mě pohledem, ale pak se rozesmála. „Ze školy jedeš rovnou domů?“

„Jo, a pak musím odvézt Daisy do práce.“

Máma kývla. „Občas je mi líto, že už nejsi malá holka, ale pak si vzpomenu na Chuck E. Cheese.“

„Snaží se našetřit si na vysokou.“

Máma se znovu podívala do své knížky. „Víš, kdybychom žili v Evropě, vysoká škola by byla celkem levná.“ Připravila jsem se na další mámino kázání na oblíbené téma „nehorázná cena studia“. „Univerzity jsou zadarmo třeba v Brazílii. V Číně. Ve většině Evropy. Ale tady ti budou účtovat pětadvacet tisíc dolarů ročně za obyčejnou státní vysokou. Je to pár let, co jsem splatila svoji půjčku, a už brzo si budeme muset vzít další pro tebe.“

„Jsem teprve ve druháku. Mám ještě spoustu času vyhrát v loterii. A když to nevyjde, tak si školný zaplatím dealováním koksu.“

Neurčitě se usmála. Ona si dělá fakt velké starosti, jak mi zaplatí studium. „Určitě jsi v pořádku?“ zeptala se ještě.

Kývla jsem a zrovna v té chvíli zazněl shůry zvon, který mě odeslal na hodinu dějepisu.

Když jsem se po škole dostala k autu, Daisy už seděla na sedadle spolujezdce. Převlékla se z toho flekatého trička do uniformy, to jest do červeného trika s límečkem, jaké nosí všichni zaměstnanci řetězce Chuck E. Cheese. Na klíně měla batoh a pila mléko ze školní krabičky. Daisy byla jediný člověk na světě, kterému jsem svěřila klíč od Harolda. Ani máma ho nemá, ale Daisy jo.

„Prosím, v Haroldovi nepij nic, co není bezbarvý,“ napomenula jsem ji.

„Mlíko je bezbarvý,“ pokrčila rameny.

„Kecáš,“ odsekla jsem, a než jsme vyrazily, zastavila jsem u školních vrat a počkala, až Daisy to mléko vyhodí.

Možná jste už milovali. Tím myslím doopravdy milovali, oním druhem lásky, který měla na mysli moje babička, když citovala první list apoštola Pavla Korintským. Lásky, která je trpělivá, laskavá, nezávidí a nevychloubá se, která vydrží a která věří a která vytrvá. Ne že by se slovem láska nějak moc oháněla, je to příliš vzácný a krásný cit, než aby se jeho hodnota snižovala nadužíváním. Člověk může prožít pěkný život a pravou lásku vůbec nepoznat, myslím lásku toho korintského druhu. Já jsem ale měla to štěstí, že jsem ji našla v Haroldovi.

Je to šestnáct let stará Toyota Corolla, lak má odstín zvaný Mystic Teal Mica (no dobře, je to modrozelená metalíza, ale tmavá!) a motor v pravidelném rytmu řinčí, jako by mu tlouklo dokonalé kovové srdce. Harold patřil tátovi – to jméno mu dal ostatně on. Máma ho neprodala, takže stál osm let v garáži, dokud mi nebylo šestnáct.

Donutit Haroldův motor, aby se po tak dlouhé době zase rozběhl, mě stálo čtyři sta dolarů, prakticky celoživotní úspory – kapesné, drobné, co mi zbyly, když mě máma poslala pro něco za roh do obchodu, letní brigády v Subwayi, vánoční dárky od prarodičů –, takže Harold byl svým způsobem vyvrcholením celé mé existence, přinejmenším z finančního hlediska. A já ho milovala. Hodně se mi o něm zdálo. Měl výjimečně prostorný kufr, veliký bílý volant, instalovaný jako doplňková výbava, a zadní sedadla byla potažená šedobéžovou kůží. Akceleroval s poklidnou rozvahou buddhistického zenového mistra, který ví, že nic se doopravdy nemusí udělat rychle, brzdy mu kvílely Metal Machine Music od Lou Reeda, a já ho milovala.

Ovšem Harold neměl bluetooth a vlastně ani CD přehrávač, což znamenalo, že v jeho společnosti měl člověk tři možnosti:

1. jet v tichu, 2. poslouchat rádio nebo 3. poslouchat druhou stranu tátovy kazety se skvělým albem Missy Elliott So Addictive, kterou jsem vzhledem k tomu, že se v přehrávači zasekla, už slyšela asi stokrát.

A nakonec se Haroldův nedokonalý audiosystém stal posledním tónem v melodii náhod, které mi změnily život.

Projížděly jsme s Daisy rozhlasové stanice a hledaly nějakou písničku od obzvlášť skvělé a nedoceněné chlapecké skupiny, když jsme narazily na zprávy. „Pickett Engineering, stavební firma se sídlem v Indianapolis, která zaměstnává víc než deset tisíc lidí, dnes…“ Natáhla jsem ruku po ladicím knoflíku, ale Daisy mi ji odstrčila.

„Slyšíš? To je to, o čem jsem ti říkala!“ prohlásila. Rádio pokračovalo: „… stotisícovou odměnu za informace vedoucí k nalezení ředitele společnosti Russella Picketta. Pickett, který čelí obviněním z podvodů a korupce, zmizel večer předtím, než v souvislosti s vyšetřováním provedla policie razii v jeho domě. Naposledy byl viděn ve svém sídle v Riverside osmého září. S informacemi o místě jeho současného pobytu se obracejte na policii v Indianapolis.“

„Sto tisíc dolarů,“ zopakovala Daisy. „A ty znáš jeho kluka.“

„Znala jsem,“ opravila jsem ji. Dvě léta, po páté a po šesté třídě, jsme s Davisem byli na Smutném táboře – tak jsme říkali táboru pro děti, kterým umřel někdo z rodičů. Je to v Brown County a oficiálně se ten tábor jmenuje Spero.

Kromě táborů jsme se s Davisem občas vídali i během školního roku, protože bydlel jen kousek od nás směrem po řece, na protějším břehu. My jsme s mámou bydlely na té straně, kterou občas zasáhla velká voda. Na té Davisově měli vysoké kamenné stěny, které stoupající vodu odstrkovaly směrem k nám.

„Nejspíš by si mě ani nepamatoval.“

„Tebe si pamatuje každý, Holmesko,“ ujistila mě.

„Nepamatuje –“

„To nemělo být hodnocení. Nechci tím říct, že jsi hodná nebo velkorysá nebo laskavá nebo já nevím. Jen říkám, že jsi zapamatovatelná.“

„Neviděla jsem ho léta,“ namítla jsem. Člověk ale pochopitelně nezapomene na někoho, ke komu si chodil hrát do přepychového sídla s golfovým hřištěm a bazénem, ve kterém je ostrov a pět skluzavek. Jestli jsem někdy potkala někoho, o kom by se dalo říct, že je celebrita, tak to byl Davis.

„Sto tisíc dolarů,“ zopakovala Daisy ještě jednou. Vyjely jsme na I-465, což je okruh kolem Indianapolis. „Já spravuju rozbitý stoly na pinball za osm čtyřicet na hodinu a tady na nás čeká sto tisíc.“

„Neřekla bych, že čeká. Kromě toho si dneska večer musím přečíst něco o vlivu epidemie neštovic na domorodý obyvatelstvo, takže nemám čas řešit Případ zmizelýho miliardáře.“

Pomalu jsem přidávala, protože jsme byly na dálnici. Nikdy ale s Haroldem nepřekračuju rychlostní limity. Na to ho mám příliš ráda.

„Ty ho znáš líp než já, takže abych citovala ty neomylný kluky v nejlepší popový kapele na světě, ‚ty jsi ta pravá.‘“

„Ty jsi ta pravá“ byla taková lacině cukerínová písnička, která se mohla líbit tak malým holkám, což jsem už dávno nebyla. Ale stejně jsem ji milovala.

„Chtěla bych s tebou nesouhlasit, ale když ona je to tak skvělá písnička.“

„Ty. Jsi. Ta. Pravá. ‚Moje dnes. Moje navždycky. Má pozemsky a kosmicky. Má hvězda. Můj vzduch k dýchání. Jsi moje. A vím bez ptaní: Ty jsi ta pravá‘.“

Zasmály jsme se, já jsem přeladila a myslela jsem si, že to tím skončilo, jenže pak mi Daisy začala z mobilu předčítat článek z Indianapolis Star. „‚Když indianapoliská policie v pátek dopoledne vstoupila s příkazem k domovní prohlídce do sídla Russella Picketta, kontroverzního ředitele a zakladatele Pickett Engineering, nezastihla ho, a od té chvíle se domů nevrátil. Pickettův právník Simon Morris prohlásil, že o místě Pickettova pobytu nemá žádné informace, a detektiv Dwight Allen na dnešní tiskové konferenci oznámil, že poslední aktivita na Pickettových kreditních kartách a bankovních účtech byla zaznamenána den před domovní prohlídkou.‘ Bla bla bla… ,Allen také uvedl, že kromě kamery u přední brány žádné další na pozemcích nebyly. Policejní zpráva, kterou má Star k dispozici, uvádí, že Picketta naposledy viděli ve čtvrtek večer jeho synové David a Noah.‘ Bla bla bla… ‚sídlo severně od Třicáté osmé ulice, řada žalob, sponzoruje zoo,‘ bla bla bla… ‚jakékoli informace sdělte policii,‘ bla bla bla. Moment, jak to, že tam neměli bezpečnostní kamery? Co je to za miliardáře, když nemá kamery?“

„No třeba je to takový miliardář, který nechce žádný záznamy o svých levárnách,“ podotkla jsem. Stejně jsem si to však cestou pořád převracela v hlavě. Věděla jsem, že tu něco nesedí, netušila jsem ale přesně co, až se mi vybavila vzpomínka na přízračně zelené kojoty s bílýma očima. „Moment, jedna kamera tam byla. Ne bezpečnostní, ale Davis a jeho bratr měli kameru s čidlem pohybu v lese u řeky. Vlastně fotopast. Měla noční vidění a udělala fotku vždycky, když kolem něco prošlo – jelen, kojot nebo tak.“

„Holmesko!“ vyjekla. „To je stopa!“

„A protože u přední brány kamera je, nemohl prostě jen tak odjet,“ uvažovala jsem dál. „Což znamená, že buď přelezl vlastní zeď, nebo prošel lesem k řece a zmizel tamtudy, je to tak?“

„Jo…“

„Takže ten foťák mohl klidně spustit. Tedy jestli tam ještě vůbec je, už je to nějaký rok.“

„Ale co když je?“ řekla Daisy.

„No, možné by to bylo.“

„Vyjeď tady,“ řekla náhle, a já jsem to udělala. Věděla jsem, že to není správný výjezd, ale i tak jsem to udělala, a automaticky jsem se zařadila do pravého pruhu, ani mi Daisy nemusela nic říkat. Zpátky k našemu domu. Zpátky k Davisovu domu. Daisy vytáhla mobil a přiložila si ho k uchu. „Ahoj, Eriku.

Tady Daisy. Hele, já se hrozně omlouvám, ale mám asi střevní chřipku. Nevím, jestli to není novovirus.“

„…“

„Jo, jasně. Ještě jednou promiň.“ Zavěsila, zastrčila mobil a řekla: „Když člověk jen naznačí průjem, tak mu řeknou, ať zůstane doma. Mají doslova hrůzu z nákazy. Tak a jdeme na to. Máš ještě tu kanoi?“

KAPITOLA TŘI

Před lety jsme s mámou občas pádlovaly po White River kolem Davisova domu do parku za muzeem výtvarného umění. Tam jsme kanoi vytáhly na břeh, šly jsme se projít a pak jsme zase pádlovaly zpátky, protože proud tady byl hodně pomalý. White River je abstraktně vzato krásná – volavky, husy, jeleni a tak –, jenže doopravdy je voda cítit jako lidské splašky. Tedy vlastně ani ne jako splašky, ale po splaškách, protože kdykoli prší, kanály přetečou a veškerý odpad celé střední Indiany skončí v řece.

Zastavily jsme před naším domem. Vystoupila jsem, došla ke dveřím do garáže, dřepla jsem si, nacpala prsty pod vrata a zvedla jsem je. Znova jsem nastoupila a auto jsem zaparkovala, a Daisy mi celou dobu vykládala, že budeme bohaté.

Tou námahou s garáží jsem se trochu zapotila, takže když jsme vstoupily dovnitř, zamířila jsem rovnou do svého pokoje, zapnula přenosnou klimatizaci a nechala si na záda foukat chladný vzduch. V mém pokoji to vypadalo příšerně, všude se válelo špinavé oblečení a na psacím stole – a vlastně nejenom tam – se vršila spousta papírů, pracovní listy, staré písemky a propagační brožurky vysokých škol, co donesla domů máma. Daisy zůstala stát ve dveřích. „Nemáš tady něco, co by mi bylo?“ zeptala se. „Mám ten pocit, že na návštěvu u miliardáře se nehodí ani uniforma od Chuck E. Cheese, ani flekatý tričko, a nic jinýho teď s sebou nemám.“

Daisy je velká asi jako máma, a tak jsem se rozhodla, že vyloupíme její šatník. Zatímco jsme se snažily najít ty nejmíň mámovité džíny a top, Daisy neustále mluvila. Ona vůbec hodně mluví. „Já mám o uniformách takovou teorii. Myslím, že je navrhují tak, aby se z člověka stal nikdo. Už potom nejsi Daisy Ramirezová, lidská bytost, ale nějaká věc, co lidem nosí pizzu a vyměňuje kupóny za plastový dinosaury. Jako by tu uniformu vymysleli na to, aby mě schovala.“

„Jo,“ kývla jsem.

„Prostě systémový utlačování,“ dodala ještě a vytáhla ze skříně příšernou fialovou halenku. „Tvoje máma se oblíká jako učitelka matiky v devátý třídě.“

„To bude tím, že je učitelka matiky v devátý třídě.“

„To není omluva.“

„Co šaty?“ Vytáhla jsem černé šaty do půli lýtek s kašmírovým vzorem.

„Hrůza. Myslím, že zůstanu u tý uniformy.“

„No jo.“

Zaslechla jsem venku mámino auto, a přestože jsem věděla, že by jí nevadilo, jak se jí hrabeme ve skříni, stejně jsem sebou škubla. Daisy to viděla a popadla mě za zápěstí. Vyplížily jsme se zadem dřív, než máma vešla dovnitř, a protáhly jsme se mezi keři zimolezu, kterými končila zahrada.

Ukázalo se, že tu kanoi opravdu ještě máme, otočenou dnem nahoru a plnou mrtvých pavouků. Daisy ji překlopila a pak vyrvala pádla a oranžové plovací vesty z břečťanu, kterým zarostly. Rukama kanoi vymetla, hodila do ní vesty a pádla a odtáhla ji ke břehu. Daisy je malá a nevypadá nijak fit, ale má neuvěřitelnou sílu.

„White River je šíleně špinavá,“ namítla jsem.

„Holmesko, to jsou iracionální nesmysly. Pomoz mi s tím.“

Uchopila jsem záď kanoe. „Tak z poloviny je to moč. A to je ještě ta lepší půlka.“

„Ty jsi ta pravá,“ pronesla znova a smýkla kanoí na vodu. Seskočila ze břehu na blátivý poloostrůvek, přehodila si přes sebe vestu, která jí byla malá, a nasedla dopředu.

Udělala jsem totéž, vlezla dozadu a pádlem jsem nás odstrčila na řeku. Už to bylo hrozně dávno, co jsem naposledy kormidlovala, ale vody bylo málo a řeka byla tak široká, že jsem nemusela nic moc dělat. Daisy se na mě ohlédla a usmála se zavřenými ústy. Takhle na řece jsem si zase připadala malá.

Jako děti jsme si s Daisy hodně hrály na břehu, zvlášť když byla voda takhle nízko. Vymyslely jsme si takovou hru, říkaly jsme jí „říční děti“. Představovaly jsme si, že žijeme samy na řece, jídlo si sháníme, kde se dá, a schováváme se před dospělými, kteří nás chtějí zavřít do sirotčince. Vzpomínám si, jak na mě Daisy hodila pavouka sekáče, protože věděla, že je nesnáším, a já jsem utíkala, ječela a mávala rukama, jako bych byla vyděšená, jenže ve skutečnosti jsem nebyla, protože tenkrát mi všechny emoce připadaly jen jako hra, jako bych si pocity jen zkoušela a nemusela se na ně vázat. Opravdová hrůza není bát se, ale nemít v tom na vybranou.

„Víš, že tahle řeka je jediný důvod, proč Indianapolis vůbec existuje?“ prohlásila Daisy a obrátila se na mě. „Když se Indiana stala státem, tak si chtěli postavit nový hlavní město a všichni se dohadovali o tom, kde by mělo být. Nejvíc se samozřejmě nabízelo, že někde uprostřed. Tak se podívali na mapu, no a hele, ona úplně uprostřed státu teče řeka! Byli bez sebe nadšením, že mají takový perfektní místo, protože to byl rok 1819 nebo tak nějak a opravdový město potřebovalo vodu kvůli dopravě a vůbec.

No a tak hned vydali oznámení: Postavíme nový město! Na řece! A aby všichni viděli, jak jsme chytrý, tak ho nazveme Indiana-polis! No a teprve když to s velkou parádou ohlásili, zjistili, že White River je tak asi patnáct centimetrů hluboká a nedá se po ní jet ani v kanoi, natož parníkem. Nějakou dobu bylo Indianapolis největší město na světě, co nemělo splavnou řeku.“

„Jak to, prosím tě, víš?“

„Táta je cvok do historie.“ Přesně v té chvíli jí zazvonil mobil. „No do prčic. Já jsem si ho přičarovala.“ Zvedla telefon.

„Ahoj, tati… No jo, jasně… Ne, nebude mu to vadit. … Jo, fajn, tak já budu v šest doma.“ Zastrčila mobil zpátky do kapsy, otočila se na mě a zamžourala proti sluníčku. „Ptal se mě, jestli bych si nemohla prohodit směnu a hlídat Elenu, protože máma dělá přesčas, takže nemusím lhát, proč nejsem v práci, a navíc si táta myslí, že mi na ségře záleží. Holmesko, všechno to vychází. Náš osud je na dosah. Už brzo prožijeme americký sen, což samozřejmě znamená mít prospěch z cizího neštěstí.“

Zasmála jsem se a znělo to děsivě nahlas, protože se to po řece hrozně neslo a odráželo. Poblíž břehu na napůl potopeném kmeni si nás všimla želva kožnatka a sklouzla do vody. Řeka se želvami jenom hemží.

Za první zatáčkou řeky jsme minuly plochý ostrov z milionů bílých oblázků. Na staré vybledlé pneumatice tam seděla volavka, a když nás uviděla, roztáhla křídla a odletěla. Vypadala spíš jako pterodaktyl než jako pták. Ostrov nás donutil vjet do úzkého kanálu na východní straně, a tak jsme pluly pod platany, které se nakláněly nad řeku ve snaze pochytat víc světla.

Většina stromů byla obalená listy, na některých se už objevovaly náznaky růžové – signál začínajícího podzimu. Podpluly jsme ale také jeden uschlý strom, který byl zcela holý, ale dosud stál, a když jsem se podívala vzhůru přes větve, viděla jsem, jak rozdělují modré bezmračné nebe do nepravidelných mnohoúhelníků.

Ještě mám tátův telefon. I s nabíječkou ho vozím v Haroldovi, zastrčený vedle rezervy. Na spoustě fotek v něm jsou právě větve bez listí, rozdělující nebe, jak jsme to viděly pod tím platanem. Vždycky jsem si říkala, co na tom táta měl, na tom rozkrájeném nebi.

„Pamatuješ, jak jsi tady slavila narozeniny?“ zeptala se.

„Jsi v pořádku, Holmesko?“

„Jo.“

„Můžeš říct něco jinýho než Jo?“

„Cože?“