Přeložila Patricie Malchařová

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa a příhody jsou buď dílem autorčiny představivosti nebo jsou užita fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či mrtvými, událostmi nebo lokalitami je čistě náhodná.

THE THRONE OF BROKEN GODS

Copyright © 2023 by Rose & Star Publishing

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Patricie Malchařová

Copyright © 2026 for Book Cover Design by C. L. Matthews

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

ISBN 978-80-284-0841-1

Kdysi dával svět smysl. Moje sestra onemocněla a Kaden ji zachránil, znovu jí dal dech, když jí ho svět hrozil vzít. Proměnil mě, udělal ze mě jednu ze svých, obdařil mě mimořádnou mocí, které se báli i tvorové noci. Na oplátku jsem dělala, co řekl, a svým způsobem ho měla ráda. Jistě, můj plán práce nebyl nejlepší a občas to byla práce špinavá. „Zabij tamtoho, Dianno. Zmrzač ho, Dianno. Přines mi tamto, Dianno.“ Měl spoustu požadavků, ale bylo to snadné. Dávalo to smysl. Všechno dávalo smysl, dokud se neobjevil on. Král bohů, kterému říkali Ničitel světa. Nechtěla jsem ho přivést zpět, ale když jsem v boji zabila jednoho z jeho nebešťanů, vrátil se s pomstou a svět se zastavil.

Poslední žijící bůh znovu kráčel touto sférou a Jinosvět se otřásl.

Kaden hledal dávnou relikvii a poslal nás ji najít. Proklouzla jsem do rady smrtelníků, abych zjistila, jestli ji Ničitel světa nepřinesl s sebou. Celá staletí poháněla můj život touha udržet Gabby v bezpečí, ale na Ničiteli bylo něco zvláštního. Táhlo mě to k němu jako můru k plameni, nedokázala jsem se od něho držet dál. To byla moje první chyba. Ta druhá byla, že mě zajali. On a jeho poskoci mě uvěznili a marně se pokoušeli získat má tajemství. Během nezdařeného pokusu o záchranu jsem učinila volbu založenou na strachu, lásce a hluboké touze udržet Gabby v bezpečí. Tím se všechno změnilo.

Pak přišla ta těžká část.

Další obchod, aby Gabby žila, a dohoda s nepřítelem, Ničitelem světů. Jeho lidé ji měli chránit, zatímco mu budu pomáhat při pátrání po tom artefaktu. Udělala jsem to pro ni. Neměla jsem na vybranou. Říká se, že nepřítel mého nepřítele je můj přítel, ale následky mé zrady mě hluboce zasáhly.

Zůstala jsem s Liamem, pracovala jsem s ním. Zatímco jsme pátrali po relikvii, z dnů se staly měsíce. Vzteklé pohledy se změnily ve vášnivé, hádky se proměnily v smích a jiskra mezi námi se rozhořela ve spalující plameny. Naše vzájemná nenávist vyprchala, nahrazena čímsi mnohem nebezpečnějším a mnohem sladším.

Týdny jsme zůstávali se spojenci a proplouvali napětím, které mezi námi rostlo, až jsme konečně získali pořádné vodítko a vyrazili dokončit misi. V dávno zapomenuté hrobce jsme našli Azraelovu knihu a padli do pasti. Riskovala jsem život v zoufalé snaze zachránit Samkiela i svět, ale místo aby vzal tu knihu, Samkiel zachránil mě.

Když byla kniha v rukou nepřátel, přešli jsme na plán B a vydali se na pozůstatky jeho světa. Navštívili jsme Sudbu, která nám odhalila proroctví o tom, co má přijít, a že je konec světa na dohled.

Netušili jsme, že v našem středu žijí zrádci. Osoby, kterým jsem svěřila svůj i Gabbyin život, patřily Kadenovi. Využily naší nepřítomnosti a jako odplatu za mou zradu unesli tu, kterou jsem milovala nejvíc, a předaly ji Kadenovi.

Okamžitě jsme se vrátili na Onunu a marně jsme ji hledali, až do vysílání, které se neslo celým světem a napříč sférami. Kaden měl pro nás vzkaz, pro mě, a chtěl, aby ho slyšel i svět.

Bylo to jen lupnutí, jediné prasknutí, a svět, který kdysi dával smysl, už smysl nedával.

„Takto končí svět,“ zašeptala předtím Sudba, a já se jim chystala ukázat, že měla naprostou pravdu.

Dianna

1. Samkiel

Od okamžiku, kdy odešla, uplynulo dvacet tisíc jedno sto a šedesát minut a já každou z nich počítal. Oči mi zalétly k velkým hodinám na protější straně místnosti. Teď už šedesát jedna.

„Takže obrovský netvor se šupinatými křídly zničí půlku Stříbrného města a jenom tak zmizí?“ Moderátorka se vrtí na židli a zírá na mě. Jmenuje se Jill, že? Nebo to bylo Jasmine?

Odsouval jsem ze sebe velký rozžhavený kovový plát, který mi pálil kůži. Země rachotila, jak jsem se dral ven z díry, kterou vyhloubilo moje tělo, když narazilo do ulice. V uších mi zvonilo, a když jsem se jich dotkl, cítil jsem na prstech mokro.

Stříbrný lesk mi řekl všechno, co jsem potřeboval vědět. Krev. Křičela tak hlasitě, až mi to prorazilo bubínky.

Prudce jsem zaklonil hlavu; nebem se rozlehl další srdcervoucí řev. Zněla v něm bolest a vztek a zlomené srdce. Vyrazil okna všude kolem a já přemýšlel, jestli je ho slyšet i v jiných sférách.

Jedno mocné máchnutí křídel, pak další, a byla ve vzduchu. V brázdě za ní zaduněl hrom, jak při rychlém stoupání rozrazila vzduch. Na ulicích ječely sirény a míhala se světla, budovy kolem mě olizovaly plameny.

Nedokázal jsem přestat myslet na čas, který jsme spolu strávili, na každou vteřinu, od první až k poslední. Diannina slova mi zněla v hlavě, jako bychom byli znovu v tom prokletém sídle.

Její úsměv ve mně cosi probudil a poprvé za tisíc let jsem cítil, jak led, kterým jsem obrnil své srdce, praská. Hleděla na mě přes ty husté řasy, oříškové oči plné vřelosti, jako bych za něco stál. Natáhla jediný malý prst a já zadržel dech. Co to se mnou je?

„Slibuju na malíček, že tě nikdy neopustím, Výsosti.“

Další z těch jejích podivných slov, ale něco pro mě znamenala. Všichni, které jsem miloval, mě opustili. Ztratil jsem je a stáhl se do ústraní, ale tenhle tvor... ne, tahle žena mi slíbila něco, po čem jsem toužil. Tak jednoduchá slova, tak jednoduchý čin a cosi ve mně se zlomilo a můj svět se pohnul.

Zíral jsem na prázdné noční nebe, sledoval, jak její temná křídla mávají oblohou, hladké tělo mizí v převalujících se mracích. Pryč ode mne.

„Slíbilas mi to,“ zašeptal jsem, zatímco sirény dál kvílely.

Redakci zaplavil hluk, vytrhl mě ze vzpomínek a vrhl mě zpět do přítomnosti. Zářily na nás reflektory. Nepamatoval jsem si jméno ženy, která seděla naproti mně, přestože mi ho několik lidí připomínalo.

Zmizela? Tak to říkali. Uletěla a prorazila přitom díru v budově i v mém srdci.

Nahodil jsem si na tvář úsměv, vytvořený ze lži a zoufalství, a předklonil se. „Zmizí je zavádějící výraz, přinejmenším. Jak víte, pro mocné tvory je velmi snadné se ukrýt.“

Žena se lehce začervenala a mně se zvedl žaludek. Jak snadné je zmanipulovat smrtelníky úsměvem a laskavými slovy. Neměli tušení, co přichází. Brzy dojde k pohromám, kterých jsem se bál.

„Ano, a když o tom mluvíme, jak byste chtěl, aby vás lidé nazývali?“ Přisunula se blíž a zastrčila si pramen vlasů za ucho. „Když jste se oficiálně vrátil?“

Nepřemýšlel jsem a nezaváhal. Znal jsem odpověď, kterou jsem až příliš dlouho popíral.

„Samkiel.“ Přinutil jsem se k dalšímu falešnému úsměvu. Copak to nevidí? „Samkiel je správně.“ Liam byl štít, za který jsem se schoval, jako bych mohl předstírat, že jsem něco jiného než Ničitel světa. Liam byl můj pokus o nový začátek, i když byl rozbitý. A Liam mě stál všechno. Kdybych byl králem, o kterém byly napsány všechny texty, ochránce, kterému staří bohové stavěli pomníky, možná bych ji mohl zachránit, pomoct jí. Takže ne, jsem Samkiel. Ta, pro niž budu navždy Liam, zemřela s částí Diannina srdce, které té noci puklo.

Byl jsem zpět v Cechu v Boelu, dlaně položené na stole.

Vincent vedle mě vzdychl a založil si ruce. „Dostali otázky, kterých se měli držet. Omlouvám se.“

Tvrdým pohledem sjel hubeného muže za mnou. Ten si upravil brýle a rychle projel tablet, který nosil všude s sebou. „Přísahám, že si vzali vlastní otázky, můj pane. Nikdy bych...“ Odmlčel se. „Napravím to.“

Vzdychl jsem, přešel k oknu a otočil se k nim. Gregory. Tak se jmenuje. Byl to člen rady, kterého vyslali jako poradce, aby pomohl uklidnit rostoucí odpor mezi smrtelníky. Vincent ho schválil. Zdálo se, že Gregoryho schvalují všichni. Všichni viděli, že potřebuju podporu navíc, ale s mým problémem mi Gregory pomoct nemohl.

„Ještě jednou, co že to máte za pracovní pozici?“ zeptal jsem se Gregoryho a znovu jsem se zamračil na Vincenta; věděl jsem, že v tom má prsty víc než roztřesený nebešťan.

Gregovi poskočil ohryzek. „V článku 623 dreadwellského sněmu stojí, že všichni vládnoucí monarchové musí mít poradce. S veškerou úctou, můj pane, vaši rodiče ho měli a vy ho také potřebujete. Měl jsem vám být přidělen ihned, jakmile jste se vrátil, ale nestalo se tak. Jelikož jste plně zpět, rada má pocit, že je načase, abych zaujal své místo. Jsem dostatečně zběhlý v jednání s médii. Mám zkušenosti i v politických, legislativních a justičních záležitostech. Jsem kompetentní osoba.“

„Aha.“ Přikývl jsem. Vzduch v místnosti ztěžkl, Vincent se pohnul a přesunul na stole pár papírů. „Od kompetentní osoby tedy mohu očekávat, že se nehody jako ta dnešní už nepřihodí. Správně?“

Gregory se podíval na Vincenta a pak na zem, vyhnul se očnímu kontaktu se mnou. „Půjdu se vypořádat se současnou situací.“

„Skvělé,“ prohlásil jsem, otočil se k oknu a zahleděl se na čisté nebe a smrtelníky dole.

Kroky se vzdálily a za okamžik jsem uslyšel, jak se zavřely dveře.

Moc zakolísala a já se zhluboka nadechl, abych se uklidnil. Světla zabzučela. Nadechl jsem se znovu, vdechl jsem nosem a pomalu vydechl ústy.

„Musíš upustit páru.“ Vincent přešel ke mně a strčil si ruce do kapes. „Další bouřka by neškodila,“ kývl k oknu.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Pršelo celé dny.“

„A uschlo to. Udělej to. Potřebuješ to.“

Zvedl jsem hlavu a zatímco jsem shromažďoval energii, cítil jsem pod kůží důvěrně známé mravenčení. Vnímal jsem každý atom. Odrážely se od sebe, sbírala se bouře. Vyšlehl ze mne záblesk moci. Znovu jsem se nadechl. Slunce zmizelo, nebem se valily těžké mraky. Světem otřáslo hřmění, mraky se roztrhly a spustil se déšť, jako by někdo otočil obrovským kohoutkem. Vítr vyl a zdola z ulice jsem slyšel kletby smrtelníků.

„Je ti líp?“

„Ne.“

Z deštěm pocákaného okna na mě zíral můj odraz. Navlékali mě do obleků, ve kterých jsem prý měl smrtelníkům připadat přístupnější, ale věděl jsem, že ve skutečnosti jim mají ukázat, že se nehroutím. Tvář jsem měl hladce oholenou a vlasy ostříhané nakrátko. Chtěli, abych působil vyrovnaně, ne jako zlomený král, o kterém věděli tak málo.

Hraj úsměv. Tvař se solidně, jako by celý tvůj svět nebyl v troskách.

Předstírej. Předstírej. Předstírej.

To mi Vincent řekl, to mi kázal. Chtěl, aby se smrtelníci cítili v bezpečí, ne jako by svět byl na pokraji další katastrofy.

Oblohou projel blesk a dveře se otevřely. Pátral jsem v odrazu v okně. Toužil jsem ji spatřit, jak se těmi dveřmi žene dovnitř a s širokým úsměvem na tváři mi nese tác s jídlem, jak to udělala ve Vanderkaiově sídle.

„Vidíš, venku se to mračí, úplně jako ty.“

Její obraz vybledl a já se prudce otočil. Dovnitř přispěchal Logan, v ruce tablet menší než Gregův.

„Něco jsme našli.“

Přesunul jsem se od okna a v mžiku byl vedle Logana.

Logan mi podal tablet; na obrazovce byl graf. Modré, žluté a červené čáry, všechny vykazovaly vzestupný trend. Prohlédl jsem si obrazovku a všiml si malých čísel dole. Čas zahrnoval přes třicet minut, ale pořád mi to nedávalo smysl.

„Na co se to dívám?“ Vzdychl jsem a promnul si čelo.

Vincent ustoupil za svůj stůl a sledoval nás.

„Vlny, které vidíš, ukazují elektromagnetickou interferenci, hodně podobnou té, ke které dochází během vysílání televize a rádia. Špička byla právě tady, když Kaden začal mluvit, a trvalo to až dokud–“ Zarazil se a já věděl, že ho taky zasáhla Gabbyina smrt, i když se o tom nikdy nezmínil. „Každopádně, brzy potom to přestalo.“

„A?“

Vincent si odkašlal. „Logan si myslí, že se to nevysílalo jen k nám, ale i mimo Onunu.“

Logan se na něho ušklíbl. „Nepletu se. Byla tam špička, a tak silná, že to mohly zachytit nejen televize a rádia v téhle sféře, ale i dál.“

Vincent obrátil oči v sloup. „Říkej si co chceš, myslím, že neexistuje způsob, jak by signál mohl dosáhnout za tuhle sféru. Sféry jsou uzavřené, a i kdyby to bylo možné, komu by Kaden dával zprávu? Všichni jsou mrtví. Opravdu si myslíš, že by nějaká kosmická bytost přežila až doteď a stála by o zvláštní vysílání o Dianně?“

„A proč o tom slyším až teď?“ zamračil jsem se a díval se z jednoho na druhého.

Logan si odkašlal.

„Vincent si myslel, že je to nesmyslná stopa, že vede jen do další slepé uličky, ale když jsem viděl ten graf, věděl jsem, že jsem na správné cestě.“

Vincent zabručel. „Musíme se soustředit na to, aby byli smrtelníci v klidu, a ne se honit za vlastním ocasem, náznaky a tušením. Ty špičky můžou být z energie, kterou oba vydali, když Gabby–“

„Nezodpovídáš se Vincentovi,“ vyštěkl jsem na Logana. Nechtěl jsem s ním takhle mluvit, ale bylo mi jasné, že jsem to během minulých dvou týdnů dělal až příliš často. Logan se na Vincenta zamračil. Natáhl jsem se a vzal si tablet. Nevšímal jsem si jejich pohledů a prohlížel si obrazovku. „Pokud se Logan náhodou neplete, na koho mluvil? A ještě důležitější je, proč by se zajímali o Diannu a její sestru?“

Logan pokrčil rameny.

„Nevím, ale vím, že tam byla energetická špička tak silná, že neovlivnila jen veškerá zařízení tady, ale zasáhla i satelity. Možná nedokážeme dosáhnout do dalších sfér, ale–“

„Ale nic. Je to nemožné,“ skočil Loganovi do řeči Vincent.

Hleděl jsem na grafy a jejich dohadování se vytrácelo do pozadí.

Logan se ohledně špičky nemýlil, ale přestával jsem vnímat zvuky, světlo a svět kvůli lince, která ji následovala. Klesla okamžitě poté, co Gabby umřela. Obrazovkou se táhla rovná hladká čára. Hlavou mi zněl ozvěnou Diannin řev.

„Díky, Logane,“ řekl jsem nakonec a zarazil je uprostřed hádky. Otočil jsem se a odešel, stále s očima na tabletu.

„Ještě nám zbývá jedno interview!“ zavolal Vincent, ale nešel za mnou.

„Zruš ho.“

„Nemůžu,“ slyšel jsem ho zašeptat.

„No, tak ho dej ty,“ odpověděl mu Logan.

Zamířil jsem k hlavní jednací místnosti a jejich hlasy se vytratily. Vyjel jsem pár pater výtahem, prohlížel jsem si a učil se nazpaměť ten graf, zatímco se mi hlavou hnalo milion a jedna možností. Pokud se Logan nepletl, kdo by stál o to být svědkem něčeho takového?

Opřel jsem se do dvoukřídlých mahagonových dveří. V konferenční místnosti už se svítilo. Tmavé kožené křeslo se zatočilo a zastavilo se čelem ke mně, upravené nehty zabubnovaly o stolní desku. Usmála se na mě.

„Tohle je nové?“

Dianna.

2. Samkiel

„Dianno.“ Její jméno mi šeptem vyklouzlo ze rtů a málem jsem rozdrtil tablet. Vstala a obešla stůl. Udělal jsem dlouhý krok k ní a sevřel ji v náruči. Tiskla se ke mně a já se málem rozplakal. Její teplo ke mně prosakovalo oblečením, ta má část, která patřila jí, s křikem procitla. Tak zatraceně moc mi chyběla. Byla tady, živá a zdravá. Mohl jsem se jí dotýkat, cítit ji. Sklonil jsem hlavu, abych ji políbil, potřeboval jsem to spojení, ale odvrátila hlavu. Pak jsem si uvědomil, že necítím její objetí. Stiskla mi rukama paže a odstrčila mě, přinutila mě ji pustit.

„Tohle je drahé. S dovolením?“

Mé srdce zakolísalo. Dianna o krok couvla a upravila si rozepnuté přiléhavé sako. Přejela po něm rukama, jako by smetala můj dotek.

„Hledal jsem tě. Kdes byla? Celé týdny. Dva, abych byl přesný.“

Napůl se odvrátila a shrnula si z obličeje pramen vlasů. „Tys je počítal?“

„Počítám každou vteřinu, kdy jsi pryč.“

Tiše se zasmála, lehce zvedla obočí, přejela prsty po stole a přerovnala pár per.

„Trochu přeháníš, ne?“

Srdce se mi zastavilo, zatímco jiná má část náhle bila na poplach. „Co je s tebou?“

„Vlastně nic.“ Odmlčela se, jako by přemýšlela. „Ach, ty myslíš kvůli tomu mému výstupu?“ Mávla perem ve vzduchu, pak si jím ťukla o dlaň. „Připouštím, že to bylo trochu dramatické. Omlouvám se za tu budovu, ale spravil jsi ji, takže je to v pořádku.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Na domě mi nezáleží. Odešla jsi, potom, co–“

„Aha, tamto.“ Pokrčila rameny. „No, víš, měla jsem hodně co dělat a potřebovala jsem si vyčistit hlavu.“

„Dianno.“ Mé rty vyslovily to jméno v bolestné prosbě. Cítil jsem její bolest, pamatoval jsem si ji, a ona se ji teď pokoušela pohřbít.

„No tak, netvař se takhle. Jsem v pořádku.“ Mrkla na mě, natáhla prst a zahrozila mi jím. „Na malíček.“

Stáhla se mi hruď. „Poškodil jsem tě nějak?“ zeptal jsem se. Chovala se tak přezíravě.

„Poškodil?“ Potlačila zasmání. „Bohové, občas zapomínám, jak jsi starý. Co to vůbec znamená?“

„Jen se pokouším pochopit, jak to vidíš.“

Zatočila perem mezi prsty. „Co?“

„Nás.“

Odfrkla. „Nás? Není žádné my.“ Zamávala rukou, dlaní ke mně. „To označení je pryč. Už spolu nepracujeme. Vzpomínáš?“

„To je všechno, čím jsem pro tebe byl? Práce?“

„Poslyš, byla to zábava. Pobavili jsme se, ale to neznamená nic vážného. Víš, myslela jsem, že to chápeš, vzhledem ke své minulosti.“

„K mé minulosti?“

„Už jsi měl náhodné známosti. Pamatuješ? Viděla jsem je.“ S lehkým úsměvem si poklepala prstem o spánek.

V uších mi hučela krev a srdce bušilo o závod. Tohle je špatně. Ona... lže. Věděl jsem to. Věděl jsem, co jsme měli, co jsme oba cítili. Bolest v mém srdci se změnila ve spalující pochopení. Učil jsem válečníky potlačovat emoce a blokovat je, při přípravě na bitvy, které je mohly stát život. A tohle dělala Dianna, zoufale se pokoušela odstrčit mě od sebe, připravovala se na válku. Svou válku.

Založil jsem si ruce. „Proč to děláš?“

„Protože tě znám. Vím, že si budeš dělat starosti a stát mi v cestě, ale já jsem opravdu v pořádku. Jenom musím zabít pár lidí.“ Odmlčela se a široce, hravě se usmála. „Nebo pár set.“

Vykročil jsem a přiblížil se k ní.

„Víš, že to nepřipustím.“

Dál si hrála s perem. „Vím.“ Udělala krok ke mně, přejela mi rukama po hrudi a štípla mě do brady. Trhl jsem sebou a ona pootevřela rty. „Proto jsem tě přišla varovat.“

Zvedl jsem koutek rtů a zpola se zazubil.

„Varovat mě? Dianno, po tom všem si zase budeme vyhrožovat?“

„Není to výhrůžka, spíš slib. Drž se mi z cesty a já se budu držet z cesty tobě a všichni se šťastně vrátí domů.“

„Slib? Nemůžeš mi ublížit. Víš to.“

Byla to lež. Její slova mě doslova rvala na kusy, jedno po druhém. Hleděla na mě úplně lhostejně a ten pohled mě drtil. Bolelo to.

Odvrátila se ode mě a posunula pero podél okraje dlouhého stolu.

„Mimochodem, líbí se mi, jaké tu všichni děláte pořádky.“ Znovu se přes rameno usmála. Tentokrát jsem si všiml, že ne očima. Byl to jen bledý stín jejího skutečného úsměvu, který jsem toužil znovu spatřit. „Neunavuje tě někdy vypadat před všemi těmi kamerami tak dobře? Chci říct, líbí se mi ten nový účes, je skvělý.“

„Dianno.“

„A taky ses vrátil k Samkielovi, že? Vzdal ses celé té věci s Liamem? Asi to dává smysl. Nakonec jednoho unaví předstírat, že jsme něčím, čím nejsme. Mě tedy ano.“ Zalistovala několika papíry na stole.

„Dianno.“

„No, takhle je nenajdete. Nejspíš se stáhli na svá panství, schovávají se jako zbabělci.“

Natáhl jsem ruku, vzal ji za paži a otočil ji k sobě. „Poslyš, říkej si co chceš, vím, že jsi zraněná. Nech mě, ať ti pomůžu.“

„Už jsem ti řekla jak.“

„To není...“ Odmlčel jsem se. Velení převzal rozum. Šok z pohledu na ni ustoupil a konečně jsem si všiml těžkého pachu, který z ní sálal. Zvedl se mi žaludek. „Proč jsi cítit krví smrtelníků?“

Usmívala se nepokrytě jedovatě.

V jednom okamžiku jsem stál před ní. Vzápětí mnou mrskla na stůl, zády jsem do něj udeřil tak tvrdě, až dřevo zasténalo a silou nárazu prasklo.

Dianna mi stiskla krk a naklonila se nade mne. Pokusil jsem se posadit, ale překvapivě snadno mě udržela. Šok bylo slabé slovo. Trénovali jsme spolu, ale nikdy nebyla silnější než já a nedokázala mě udržet na zemi. Krmila se smrtelníky, a mnoha.

„Jedno si ujasněme. Znám tě. Jsi milý a dobrý a všechny ty věci, co my nejsme. Budeš mi chtít pomoct, ale není jak. Jediné, co pro mě můžeš udělat, je držet se mi z cesty. Přišla jsem tě o to poprosit hezky. Znovu prosit nebudu. Zkřížíš mi cestu a zaplatíš krví jako oni, jako on. Tak co kdyby ses prostě díval jinam, jako před tisícem let, no?“

„Víš, že na hrozby nereaguju zrovna dobře.“ Sevřel jsem rukou útlé zápěstí, ale nepokusil se uvolnit stisk na krku. Pokud musím, můžu předstírat podvolení. Dokud mluví, nechám ji myslet si, že má navrch.

„Fajn. Jenom si pamatuj, že sice jsi nesmrtelný, ale tví přátelé, rodina a ti, co k tobě vzhlížejí,“ mlaskla, „ne. Tak kolik jich chceš ztratit, protože mě nenecháš udělat, co potřebuju?“

Dílky mi v hlavě zapadly k sobě a vytvořily temný obraz.

„Myslíš zavraždit všechny zodpovědné za její smrt?“

To má v plánu? Vzpomněl jsem si na výkřik, jekot, když její sestra zemřela. Týdny byl v centru mých nočních můr. Pořád jsem ještě cítil bolest, jak mé tělo prolétlo zdmi, okny a kovem. Tohle není ona. Ta prázdná skořápka bez citu není moje Dianna.

„To nejsi ty, Dianno. Nikdy bys se mnou nemluvila takhle. Nevyhrožovala bys.“

Zasmála se a pustila mě. „Ty si celé to hrdinství opravdu bereš k srdci, že? Teď je na řadě říct mi, že znáš mé pravé já? Prosím, vyzvracím celý oběd.“

Promnul jsem si krk, ulevil lehké bolesti a plynulým pohybem se zvedl na nohy. Stůl pode mnou zasténal, trhlina mezi námi se zvětšovala.

„Hledal jsem Gabby, a od vteřiny, kdy jsi zmizela, jsem pátral i po tobě.“

Dianna se odmlčela, falešný úsměv se vytratil a v očích se mihla bolest. Klamná maska, kterou nosila, při mých slovech praskla. Za rudýma očima jsem zahlédl jiskru života.

„Nedokázal jsem ji najít, ale zkusil jsem to. Myslel jsem si, že ty taky, ale tvůj výraz mi říká, že ne.“

Neodpověděla, jen na mě civěla. A tak jsem natáhl ruce a sevřel ty její v dlaních. Sklopila zrak, podívala se na ně, ale nepohnula se, neucukla ode mě jako předtím.

„Vím, že cítíš bolest, Dianno. Ať mi řekneš nebo odsekneš cokoliv, vím, kde se to bere. Zažil jsem to. Ty to taky znáš. Trpíš a jsi sama a... dovol mi ti pomoct. Prosím. To nejsi ty.“

Prudce zvedla oči, vytrhla mi ruce a naše pohledy se střetly. Věděl jsem, že jí má slova nějak otřásla.

„Teď ano.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, tomu nevěřím a nikdy neuvěřím. Už před měsíci jsi mi ukázala, kdo jsi. Pamatuju si každou vteřinu každého dne. Pomáhala jsi mi a starala ses o mě, když jsi nemusela. Riskovala jsi život pro každého. Já si beru do boje zbroj a tohle je tvoje verze brnění. Uzavíráš se před vším, aby ses chránila, potlačuješ to, ale já nepochybuju, že moje Dianna tam pořád je.“

Dveře se otevřely. „Podařilo se mi vyřešit vaši nedávnou obavu...“ Gregory se podíval na mě, na Diannu a umlkl.

Vteřina, víc to netrvalo. Dianna sáhla za mě, sebrala ze stolu cosi malého a hodila to. Věc prolétla vzduchem rychlostí blesku a slyšel jsem, jak narazila do cíle. Sevřelo se mi srdce, když následovalo žuchnutí a Gregory padl na zem tváří dolů, zezadu mu z lebky trčelo pero. Z těla se vynořilo modré světlo, chviličku se vznášelo kolem a pak vystřelilo stropem vzhůru.

„Už mi věříš?“

Nic jsem neřekl. Jak bych mohl? Ještě jsem ani nezpracoval posledních pár minut a teď Dianna přede mnou zavraždila nebešťana, jakoby nic.

„Je tu jedno mrtvé tělo. Zkřížíš mi cestu a bez problémů přidám další. Dostanu svou pomstu. Vědí, jaká je cena za to, že se jí dotkli, a jestli mi budeš bránit, poznáš ji i ty. Dívej se stranou, Samkieli. Tohle se tě netýká.“

Zaječel alarm, napětí zakolísalo a prostor u dveří ozářil vír stříbrných paprsků. Do místnosti pronikl kouř s chemickou příměsí, která měla vyděsit tvory z Jinosvěta. Byl to nový obranný mechanismus, který Vincent nainstaloval po minulém útoku na Cech, jenže už bylo pozdě.

Dianna se ohlédla na mihotavá světla a pak zpět na mě. „Až spálím tenhle svět na popel a ty mě budeš líčit jako zloducha, vzpomeň si, že jsem se opravdu pokoušela být dobrá... kdysi.“

Tělo se jí zavlnilo, zahalila je temná mlha, a potom jsem byl v místnosti sám.

A po pravdě řečeno, byl jsem vyděšený tak důkladně, že jsem netušil, co s tím.

3. Camilla

„Musíme pobrat co máme a utéct, Camillo. Ostrov už není bezpečný.“

Poklepala jsem prstem na sklenku. Měkký svit nad hlavami osvětloval Quincy a ostatní členy covenu ve dveřích. Všichni byli sbalení a připravení odejít, tašky poházené na podlaze. Cítila jsem, že se na mě dívá; na hrudi jí visel váček plný malých lebek, které sesbírala. „Nikde není bezpečno, Quincy. Už ne.“

„Ruka už zajistila všechna ostatní místa, ale o úkrytu u pobřeží nevědí. Kam jinam jít?“

Tiše jsem se zasmála.

„Nejspíš do Iassulynu.“ Quincy přešla ke stolu, tvář lemovanou měkkými světlými kadeřemi. „Běž, vezmi s sebou ostatní. Je jedno kam. Nepůjde po vás.“

Quincy jí položila ruku na paži a lehce stiskla. „Kéž na tebe bohyně dohlédne.“

„Všichni bohové jsou mrtví, lásko,“ zašeptala jsem. Přinutila jsem se k úsměvu a ona přikývla a pak se odvrátila. Ostatní vzali tašky a následovali ji. Naslouchala jsem ustaranému tónu jejich povídání a doznívajícím krokům, jak mířili ke dveřím.

Vítr utichl, ostrov byl nejtišší od doby, kdy jsem ho zabrala. Chladné sklo se dotklo mých rtů, v ústech se rozlila sladká, štiplavá chuť vína. Šetřila jsem si ho pro zvláštní příležitost, která nikdy nenastane. Vychutnávala jsem si ho a hleděla do smaragdově zelených plamenů, tančících pod krbovou římsou.

„Cos to udělal?“ Zatahala jsem Drakea za rukáv a přinutila ho otočit se ke mně. Místnost zaplnilo několik tvorů z Jinosvěta a šeptali si spolu. Mrtvoly, které Tobias použil pro Kadenovo malé představení, spadly na podlahu; už nebyly potřeba.

Drake na mě hleděl; zlaté oči upířího prince potemněly v agonii. „Udělal jsem, co Kaden poručil. Co jsme museli.“

„Byla to chyba a ty to víš. Víš to. Byla tvůj přítel.“

„A tvoje ex-milenka. Vydalas mu ji stejně jako já,“ odsekl a vytrhl se mi. „Neměl jsem na vybranou, Camillo. Nikdo z nás neměl – kvůli Kadenovi, kvůli Řádu. Poslyš, Ethan je můj bratr, moje jediná rodina. Je jedno, jak se cítím, nemohl jsem dovolit, aby ztratil družku.“

Oči za maskou netvora změkly.

Věděla jsem, že část jeho samého lituje toho, co udělal, ale měl závazky k rodině.

„Teď po nás půjde. Po všech. Slyšels ten smrtící křik a cítils, jak se svět třese. Gabby byla vodítkem, držícím vzteklou bestii, a teď je provaz pryč. Nic ji nezastaví. Cítím to. Všichni to cítíme. Cosi se pohnulo, cosi starého a–“ Neměla jsem slova pro to, co jsem cítila, ale projela mnou hrůza.

Drake jen pokrčil rameny, jako by i jemu došla řeč. „Možná bude smrt milosrdenstvím, po tom všem, co jsme udělali.“

Než jsem mohla odpovědět, odcházejícím davem zazněl Ethanův hlas, volající bratra. Tiskl se k manželce, kvůli níž jsme byli všichni prokleti, a ve tváři neměl žádnou lítost.

„Běž domů, Camillo. Pobuď se svým covenem, protože ona přijde a myslím, že Kaden ani Samkiel ji teď nezastaví.“

Dívala jsem se, jak odchází, a po zádech mi přejel mráz. Schoulila jsem se a otočila se zády k místnosti. Potřebovala jsem udělat poslední věc. Někdo by to nazval výčitkami svědomí nebo pocitem viny, ale odmítala jsem dát Kadenovi další zbraň.

Zaklonila jsem hlavu, založila si ruce. Vlasy mi splývaly po zádech. Co jsme to udělali? I když náš vztah neskončil v dobrém, sebrat Dianně to jediné, co milovala, bylo neodpustitelné. Kaden a Řád byli starší a mocnější než my všichni. Byli nezastavitelní. Měla jsem stejně špinavé ruce jako Drake, jako každý z Kadenovy rady. V jejích očích jsme za to mohli všichni. A bylo to tak. Snad měl Drake pravdu. Snad bude smrt milosrdenstvím.

Zatočila jsem třpytivou rudou tekutinou ve sklence. Nahoře zaduněl hrom, ale když jsem se podívala z okna, neviděla jsem na nebi jediný mrak. Věděla jsem, že se nocí nerozlehl hrom. Nevyskočila jsem, nepohnula jsem se, když zazněl křik, jen jsem hleděla na sklenku a sledovala, jak se v krvavě rudé tekutině tvoří vlnky. Srdce se mi nezachvělo ani nezrychlilo, když jsem cítila, jak se můj domov otřásá. Cítila jsem na kůži píseň magie, jak se pokoušeli bránit, ale nebojovala jsem – proti pomstě, proti zkáze ani proti smrti.

Dvoukřídlé dveře se prudce rozlétly a narazily do zdi takovou silou, až těžké dřevo prasklo. Místnost zaplnil studený vzduch. Naskočila mi husí kůže, mé šaty byly směšným pokusem o ochranu před chladem, který mnou projel. Svíčky na stěnách i stropě zaplály a uhasly. Sídlo zalilo ticho, už žádný křik a kouzla, v celém domě nebylo slyšet ani tep srdce, kromě mého. Znovu jsem usrkla víno, ale nezvedla jsem oči od zelených plamenů v krbu. I ty jako by se přikrčily před tím, co právě vešlo.

„Víš.“ Podpatky klapaly o podlahu, pomalu, s rozmyslem. „Úplně jsem zapomněla na Quincy.“

Narovnala jsem ramena, věděla jsem, že neušetřila ani jednoho z nich.

„Byla to mladá čarodějka.“

„Hm, byla rozkošná. Křehká, ale rozkošná. Vzpomínám si, že jsem na obrazovce viděla její vlasy. Vždycky byly tak lesklé a bujné. Já potřebuji pořádnou hydrataci.“

Věděla jsem přesně, jakou obrazovku myslela, a vzpomněla si, jak se mi sevřel žaludek, když Tobias otočil kameru k nám. Zapamatovala si každou tvář a teď chtěla krev. Spletla jsem se. Nikdo z mého covenu nebyl v bezpečí. Odsoudila jsem je všechny.

„Od posledně jsi to tu předělala,“ řekla prázdným hlasem, bez emocí. „Je to hezké. No, vlastně bylo.“

Otočila jsem se a málem upustila sklenku. Zelené plameny vyšlehly výš, moje magie zaplála, jako by mě chtěla chránit před tím, co ke mně kráčelo. Nehty přejela po stole a uštípla hladký kámen. Sálala z ní temná, prastará moc, která mě roztřásla. Vybavovala jsem si, že bývala zlomkem toho, co jsem v téhle místnosti cítila, ale to bylo dřív, když byla naživu Gabby, která ji táhla od kraje propasti. Gabby už teď nebyla a to ostří nože, na kterém vždycky balancovala, bylo pryč. Vrhla se z něj střemhlav a cestou dolů se rozřezala na kusy.

Dianniny oči, dřív oříškové, teď plály rudě. Ig’Morruthen dával najevo svou přítomnost, netvor se už neskrýval. Lícní kosti byly ostřejší. Kalhotový kostým, který měla na sobě, lnul ke klamavě štíhlým ženským svalům, předváděl nejlepší z jejích křivek. Okraj pláště za ní vlál v neviditelném vánku. Nakrmila se. Hodně.

„Ano, musela jsem pořídit nový nábytek, když jste to tu se Samkielem skoro zničili.“

Polkla jsem zbytek vína a postavila sklenku na stůl, než mi vypadne z třesoucích se prstů.

Zastavila se a tehdy jsem to uviděla. Zuřivost, vztek a nenávist na vteřinu zmizely. Má magie to taky cítila. Ničivá moc, kterou držela kolem sebe jako štít, praskla, jako by jeho jméno byla milostná píseň, konejšící vyděšené zvíře. Má naděje i ta píseň však trvaly jen okamžik, než se Dianna ovládla. Myslím, že si svou fyzickou reakci na zmínku o něm ani neuvědomila.

„Ach, Dianno, nedokážeš ukrýt svoje srdce, i když už jsi úplně mimo. Kaden to taky věděl. Proč myslíš, že jednal tak razantně?“ Měla jsem pravdu. Měla jsem pravdu, už když jsem je poprvé viděla spolu. Kaden to viděl, a to byl skutečný problém. Její reakce, i když nepatrná, byla jen další důkaz. „Mimochodem, kde je Samkiel?“

Oči jí o odstín potemněly a náhle stála přede mnou. Popadla mě za bradu, zvedla ji a uťala cokoliv, co bych mohla říct. „Víš, že jsem neochutnala čarodějku od doby, kdy...“ Zrádně se pousmála, prohlédla si mou tvář, a pak sjela očima níž. „No, vzpomínáš si.“

„Jednoduše to udělej,“ odsekla jsem jí mezi zuby, ale pustila mě.

„Nebuď přece tak dramatická. To se ti nepodobá.“ Upadla jsem na zem, zapřela jsem se rukama. Obešla mě a vytáhla židli, sedla si, dala nohy na stůl a zkřížila kotníky. „Nevím, jestli tě k návratu na místo, kde bych tě určitě hledala, přiměla čirá drzost nebo hloupost.“

„Co říct? Neměla jsem zájem odkládat nevyhnutelné.“ Zvedla jsem se a otřela si ruce o šaty.

Zamlaskala a prohlížela si nehty. „Vždycky jsem věděla, že jsi nejchytřejší z čarodějů. Nikdy jsem nechápala, proč tak zatraceně chtěl Santiaga.“

„Santiago poslouchá rozkazy líp než já.“

Vzdychla. „Hádám, že uvidíme.“

Zmateně jsem přešlápla. Diannina slova zněla, jako by mě nepřišla rozervat na kusy.

„Ty mě nezabiješ?“ zašeptala jsem překvapeně. O této možnosti jsem neuvažovala.

Pokrčila rameny, jako kdyby tady a teď nepředstavovala hrozbu, ale já věděla, čeho je schopná, když se doopravdy nakrmila. Byla skoro nezranitelná. Vzpomněla jsem si, jak uklouzla poprvé. Bylo to tak dávno, ale nikdy jsem nezapomněla. Jen Gabby ji dokázala přivést zpět, a ta byla mrtvá.

„Zabít tě? Buďme upřímné, Camillo. Kdybych tě chtěla mrtvou, bylo by po tobě, hned když jsem dorazila. Přišla jsem si promluvit.“

„Promluvit?“ Těžce jsem polkla; vlastně to působilo ještě hrozivěji.

Přikývla. „Ano. Teď si sedni.“

Odmítla jsem poslechnout. Dianna mi vmžiku stála za zády, popadla mě za zátylek a přitlačila mě ke stolu. Jak se sem dostala tak rychle? Ani vzduch se nepohnul. Ocelové ruce mě zatlačily na židli; narazila jsem do ní zadkem.

Dianna se znovu objevila naproti mně.

„Tak. To je lepší.“ Naklonila hlavu a zkoumala mě. „Copak, Cam Cam?“

Cam Cam. Moje přezdívka. Používala ji jenom ona, neslyšela jsem ji celé věky. „Kde je ta čarodějnická drsnost? Vztek a magie. Kde je ta, co mě podvedla? Ta, která tam stála, když Gabby umřela. Co?“

Polkla jsem. „Nemyslela jsem, že to udělá. Nikdo si to nemyslel.“

„Opravdu?“ Tiše se uchechtla. „Znáš ho stejně dobře jako já. Nehrajme na neviňátko. Víš, co teď přijde. Všichni to víte.“ Opřela se dozadu a potáhla se za dlouhý zlatý řetízek. „Ale to teď nevadí, protože máš něco, co potřebuju.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Nevím, kde je. Když se to stalo, odešel. Když slyšel... otevřel portál. Odešli, Tobias a on.“

Naklonila se ke mně a místnost potemněla. Dveře za ní se pomalu zavřely, panty zaskřípaly. Po zádech mi přejel mráz. Oči jí plály, osvětlovaly místnost. Byly skoro tak jasné jako její úsměv. Kolik toho vypila, že má takovou moc?

„Ach, ještě nepotřebuju, abys ho našla.“

„Tak co potřebuješ?“ Moje otázka visela ve vzduchu a já jí skoro okamžitě litovala. Diannin úsměv se rozšířil, ukázala špičáky. Zdálo se, že už se Ig’Morruthena nepokoušela schovávat. Vzpomněla jsem si, jak se dřív úzkostlivě prohlížela v zrcadle, aby se ujistila, že odraz pořád ukazuje smrtelnou skořápku. Teď jako by ztratila i tuhle část sebe samé.

„Víc moci.“

Prohlédla jsem si ji a napřímila se. „Jestli máme přeskočit formality a nelhat, jak říkáš, tak tvoje moc vysoce převyšuje mou. Každý kousek tebe přetéká Kadenovou mocí a navíc se znovu krmíš. S veškerou úctou, pleteš se. Nepotřebuješ mě.“

Mlaskla a pohrozila mi prstem. „A v tom se mýlíš. Nemám co dělat jenom s Kadenem. Je tu i Samkiel a jeho legie nebešťanů, a ti všichni věří v mír, lásku a sentimentální pocity. Kdokoliv z nich se s radostí ukáže, až budu všechno ničit.“

Teď se mi rozbušilo srdce. „Co tím myslíš?“

„Spletla jsem se.“ Složila si hlavu do dlaní a potřásla jí. „Předpokládala jsem, že je jako Kaden, víš? Tomu by bylo jedno, co jsem udělala. Občas se mnou Kaden nemluvil celé týdny. V Samkielovi jsem se spletla, ale nechápu proč. Ani jsme neměli sex.“

Polkla jsem a promluvila, doufala jsem, že se tím nepřipravím o hlavu.

„Víš, že tě lidi můžou mít rádi i bez sexu, že?“

Zvedla oči, veškeré pobavení zmizelo. Položila ruce dlaněmi na stůl. Nevěděla jsem, co jsem řekla, ale po tváři jí přelétl záblesk emoce. Rychle ho pohřbila. Kdybych se na ni nedívala, nevšimla bych si toho.

„Říkám jenom to, že se tě pokusí zastavit. Nezarazí se před ničím, aby tě získal, a ne tak jako Kaden. Kaden měl lidi, kteří tě sledovali, kdykoliv jsi odešla. Kaden tě chce vlastnit, ale se Samkielem je to něco víc a část tebe to ví.“

Myslela jsem, že odsekne, opraví mě nebo snad zvedne ruku a sežehne mě, ale reagovala naprosto nečekaně.

Zvedla rty v nuceném úsměvu. „To je milé. No, když jsme u toho, potřebuju, abys mi něco vyrobila.“

Mrkla jsem. Tohle není Dianna. Když její sestra umřela, něco se zlomilo a do hloubky ji to změnilo. Opravdu je jí to jedno? Vyslala jsem pod stůl drobný úponek magie. Ještě než dosáhl k ní, narazil na zeď a zaječel. Zasykla jsem a stáhla ho zpět.

„Dobrá.“ Přehodila jsem si vlasy přes rameno, zkoušela se tvářit lhostejně, ale nešlo mi to.

Dianna se lehce usmála a mávla ke mně rukou. „Vida. Vidíš, už jsi užitečná.“

Sklonila jsem oči, prohlížela si nehty a mnula si prsty. Jaké mám možnosti? Boj? I kdyby, věděla jsem, že ji nezastavím. Věděla jsem, co je Kaden doopravdy zač, a neměla jsem šanci. Když dorazila, doufala jsem, že mě rychle zabije, takže nebudu muset říct nahlas následující věc. Bylo by lepší, kdyby to zjistila, až mě spálí na popel, ale kdybych si to teď nechala pro sebe a ona odhalila, co jsem udělala, bylo by to mnohem horší.

Zhluboka jsem se nadechla a vyhrkla: „Mám její tělo.“

Místnost znehybněla.

„Vzala jsem ho, když se to stalo. Odešli hned, když uslyšeli tvůj křik. Myslím, že ho slyšeli všichni tvorové Jinosvěta. Cítili jsme ho na míle daleko. Neuvědomila sis to, ale když jsi zařvala, světem prolétla vlna moci.“

Vzhlédla jsem. Drobný úšklebek, který měla před pár vteřinami, se vytratil. Čelist jí ztuhla, Diannin výraz mi tolik připomínal Ničitele světa. Copak si neuvědomovala, jak hluboce jsou spojeni? Necítila to? A teď chtěla, abych jí pomohla vyhnout se mu, zatímco bude rvát Onunu na kusy.

„Vím, že ve tvé kultuře se musí provádět jisté obřady, a nechtěla jsem, aby Kaden měl... měl její tělo. Nechtěla jsem, aby ji Tobias nechal vstát a pokusil se tě zranit ještě víc. Navíc to bylo jednoduché kouzlo, které ji uchovalo.“

Ve všech koutech se kupila tma, hustá a těžká, a vysávala z místnosti vzduch. Dianna upřela oči do mých. Věděla jsem, že sestru hledala a nenašla.

Oplatila jsem jí pohled, zatímco zašeptala jediné slovo: „Kde?“

Nespouštěla jsem ji z očí, vstala jsem a zvedla ruku. Zeď za námi se pohnula, v protějším rohu se objevily dveře. Zamířila jsem k nim a ona šla za mnou. Úzkou chodbou, v tíživém tichu. Na svícnech, které jsme míjely, se zažíhaly smaragdové plameny. Měla jsem ji v zádech a vlasy na zátylku se mi ježily. Mé tělo křičelo nebezpečí, ale šla jsem dál, krok za krokem.

Chodba ústila do velké místnosti. Otočila jsem zápěstím a magie přeskočila z jedné pochodně na zdi na další. Na policích ležely sklenice s kostmi a peřím. Zadní stěnu zakrýval omšelý, zpola roztržený obraz mého domova. V místnosti se povalovala stará umělecká díla a relikvie.

Ve vchodu jsem se zastavila, uhnula jsem a Dianna vešla. Když je míjela, plameny na zdech se od ní odkláněly. Tam, uprostřed kamenného stolu, zakryté tenkým plátnem, leželo Gabbyino tělo.

Dianna strhla látku a svět se zastavil.

Očekávala jsem výkřik, plamennou stěnu, násilí a hněv. Zrychlil se mi dech. Čekala jsem, že má hlava udeří o podlahu, oddělená od těla jednou z jejích čepelí. Čekala jsem zuřivost a pomstu, ale stalo se něco mnohem horšího.

Dianna stála nad tělem své sestry a nespouštěla oči z její tváře. Zvedla ruku a láskyplně shrnula Gabby vlasy z bledého obličeje.

Viděla jsem, jak se jí rozšířily nozdry, když ji plně zasáhla realita. Kouzlo, které jsem seslala, pomohlo, ale ani s veškerou svou magií jsem nemohla zastavit smrt.

„V mé kultuře se říká, že když umřeš, zůstane jen skořápka. Duše odchází a bere s sebou všechno, co tě dělá tím, kdo jsi. Uvítá tě ráj světla a lásky. Není už bolest ani strach, jenom ráj.“ Přejela rukou po vlasech z druhé strany, jako by se snažila shrnout je zpět. „Je tak chladná.“

Dianna nespouštěla oči ze sestry, z nehybné tváře bez náznaku citu. Sevřela jsem ruce a přitiskla si klouby prstů na rty, polykala jsem slzy nad její bolestí. Místnost smrtelně ztichla, ze stínů se natahovaly úponky temnoty, přitahované k ní a k její agonii.

Znovu natáhla ruku a shrnula pramínek z Gabriellina obličeje. „Nejdřív jsem si myslela, že jsem se snad spletla. Snad to byl strašný sen a já ji zase najdu, víš? Jak hloupé. I potom, co jsem cítila žhnout na dlani ten cejch, měla jsem naději. Ale vidět ji takhle?“ Políbila sestru na čelo a narovnala se. „Teď už mi opravdu nikdo nezůstal.“

„Já–“

Gabriellino tělo vzápětí pohltily burácející plameny. Zajíkla jsem se a zapomněla veškerá slova útěchy. Dianna stála před hněvivou září, obě ruce natažené, a z dlaní jí proudily plameny.

Couvla jsem, zaplavená šokem, zatímco sestra, kterou tolik milovala, mezi námi hořela.

Dianna hleděla do praskajících plamenů, jejichž konečky se natahovaly a hledaly další palivo. Bála jsem se, že můj dům shoří spolu s námi, ale oheň nedosáhl až ke stropu. Ovládala ho, žár i sílu.

„Pohřbila jsem otce. Pohřbila jsem matku. Teď pohřbím Gabby.“

Nepohnula se, jen stála před hořící hranicí. Vzpomněla jsem si na bestii s drápy, která mě teprve před měsícem málem rozervala, a boky, hruď i krk mi sevřela fantomová bolest. Pokoušela jsem se zůstat vzpřímená, ale všechny buňky mého těla křičely, ať udeřím, bráním se, nebo uteču. Teď se tolik podobala Kadenovi – veškerou temnou a hrozivou moc, kterou od něho zdědila, měla vyleptanou v kůži.

„Strach na tobě nevoní dobře, Camillo.“

Polkla jsem a pokusila se sebrat.

„Jsi jiná. Všichni to cítí.“

Podívala se na mě přes plameny. Z pachu spáleného masa se mi zvedal žaludek. „To je dobře.“

„Udělám, co chceš.“

Řekla jsem to rychleji, než jsem chtěla.

„Vím, že ano.“

Praskání ohně a puch byly příliš i na mě. Otočila jsem se k odchodu.

Dianna za mnou zavolala: „Než začneme, budu od tebe potřebovat urnu a ještě jednu věc.“

S bušícím srdcem jsem se k ní otočila. „S čím začneme?“

Pohlédla na mě, plameny osvětlovaly tmavou siluetu.

„S bouráním říše.“

4. Dianna

182 DNÍ

Zavál mořský vítr, ohlašující noc, a já si shrnula uvolněné vlasy, které mi tančily po tváři. Podpatky byly na pláž hrozný nápad, nohy se mi bořily hlouběji do písku. Poblíž nešveholili ptáci ani smrtelníci. Jediným zvukem bylo pleskání vln. Slunce, žhavá bestie, zapadalo a zalévalo mraky růžovým a žlutým světlem. Mžourala jsem za slunečními brýlemi, z té záře už mě začínala bolet hlava. Slyšela jsem její volání, zatímco přicházel soumrak a vítr se trochu ochladil.

Zavřela jsem oči a pevněji sevřela urnu, kterou jsem nesla. Slyšela jsem, jak mi ten hlas znovu šeptá.

Co bys řekla na návrat na Slunečné Písky? Je tam odlehlá, neoznačená část pláže, kterou jsem našla, když jsem se tam schovávala. Jsou tam útesy, ze kterých se dá potápět, a je tam moc krásně. Nebyly jsme společně na pláži nejmíň třicet let. Nepozvu ani Ricka. Bude to jen hezká, relaxační, zábavná sesterská akce. Uděláme z toho naši první dovolenou. Prosím, prosím, prosím!

Když její hlas umlkl, prudce jsem otevřela oči a zaťala prsty do víka urny.

„Není to ideální dovolená, ale chtěla jsi sem. Radši později než nikdy,“ řekla jsem a podívala se na černou a zlatou urnu. Camilla ji našla a já do ní smetla všechen Gabbyin popel. Je třeba provést obřad havlousin. Tak nás to učili otec a matka. Naše kultura ho vyžadovala k zajištění místa posledního odpočinku za hvězdami, přestože teď jsem nevěděla, čemu věřím. Ráj mi připadal jako vtip, ale byla jsem zde a rozsypávala její ostatky, aby mohl být každý kousek znovu využit. Naši rodiče nás učili, že tělo je jen nádoba. Když odejde duše, ta podstatná část, zůstane jen skořápka. Možná proto jsem teď cítila tohle. Jsem jenom skořápka? Měla jsem pocit, že mi hruď drtí tisíc kamenů. Nebyl žádný pohyb, žádný život; už ne. Věděla jsem, že bych měla plakat a křičet, ale nic z toho nepřicházelo.

„Potřebovala jsi mě, a já u tebe nebyla. Byla jsem tak zaujatá tím...“ Vybavila jsem si jeho tvář a hrdlo se mi stáhlo. Samkiel. Zasáhla mě další emoce, sevřela mi útroby. Potlačila jsem ji; v hlavě, na srdci se mi objevil další zámek. „Měla jsem odejít s tebou. Mohly jsme se schovat, nechat je, ať spolu bojují o tu hloupou knihu. Je mi to tak líto, Gab.“

Odmlčela jsem se, hledala slova. Přejela jsem prsty po víku. Vlny neúnavně pleskaly o pobřeží, ticho rušilo pravidelné šplouchání.

„Víš, přemýšlela jsem o tom. Možná by bylo lepší, kdybychom tehdy v Eorii umřely. Měla jsem prostě zůstat s tebou, místo abych prosila kteréhokoliv naslouchajícího boha o tvou záchranu. Pak by nás Drake nenašel a neskončily bychom před Kadenem.“

Vzpomněla jsem si na ten den a zamračila se. Moje rodné jméno bylo Mer-Ka, Gabby byla Ain a Eoria byla domov, kde jsme kdysi dávno pokojně žily.

Než se rozbil.

„Pojď za mnou, tam.“ Kývl hlavou k látkové klopě, která nám sloužila jako dveře. Nesl ji v náruči, jako by nic nevážila. Jak je tenhle divný muž silný? Polkla jsem, přikývla a následovala ho. Dokud má Ain, udělám, cokoliv řekne, a půjdu za ním kamkoliv.

Vyšla jsem z našeho domu, mé kroky za ním jen jako šepot. Neohlédl se, jestli jsem za ním, pohyboval se tiše a rychle, jako by šel vzduchem. Minuli jsme prázdné kamenné domy vlevo i vpravo. Polovina naší vesnice odešla v okamžiku, kdy dopadly kusy oblohy. Věděli, že se blíží něco zlého, ale mí rodiče je neposlouchali. Nevěřili, že hrozí nebezpečí. Teď, když jsem viděla Ain kašlat, jsem si přála, abych je tehdy víc otravovala.

„K-kam nás berete?“ zeptala jsem se a můj hlas zněl stejně vylekaně, jak jsem se cítila.

Letmo se ohlédl a nabídl mi malý úsměv. „Mám přítele, který by mohl pomoct.“

Znovu jsem přikývla, abych se vyhnula jeho očím. Jako by v nich tančil tekutý oheň a zlaté okraje byly nepřirozené. Byl víc než nádherný. Tvář mu lemovaly černé kudrny, měl stejný odstín kůže jako Ain a já. Nikdy jsem neviděla nikoho jako on. Možná byl i on z jiného světa. Žadonila jsem o zachránce. Možná je to ten můj. Vypadal jako maminčiny obrázky okřídlených andělů, ve které věřila. Vyprávěla mi příběhy o tom, jak jsou silní a mocní, a tenhle muž tak rozhodně vypadal. Nesl mou sestru bez námahy. Ne že by teď byla některá z nás moc těžká. Už před týdny nám došlo opravdové jídlo a žily jsme z toho, co jsem našla. Většinu jsem dávala jí, i když se bránila, ale slíbila jsem mamince a tatínkovi, že se o ni postarám. Byla to moje malá sestřička. Nenechala bych ji hladovět.

Dívala jsem se zezadu na mužovy tmavé kudrny, zatímco jsme kráčeli k opuštěné části města. Zastavili jsme se před poničeným chrámem, který se zpola zhroutil, a já se neklidně zachvěla. Vydal se dolů po hnědém kamenném schodišti; sochy po obou stranách byly otlučené a zašlé k nepoznání.

Polkla jsem knedlík v krku. „Tady být nemůžeme. Je to zavřené, protože je to nestabilní. Není tu bezpečno. Může nás to zavalit.“

Otočil se a podíval se na mě, jako bych byla blázen. „Počkej tady. Musím si s nimi promluvit. Vrátím se pro tebe.“

Zajíkla jsem se: „S nimi? Kolik jich tu je?“

„Prostě počkej.“ Usmál se, jako by slyšel, jak mi buší srdce, a chtěl mě uklidnit.

„Nevezmeš moji sestru bůh ví kam beze mě.“ Přišla jsem blíž a podívala se na něj i na prázdnou temnou díru v zemi. Bojovala bych s ním, kdybych musela, přestože bych určitě nevyhrála. Pod tenkým oděvem, který měl na sobě, se rýsovaly svaly. Neobyčejná látka mu halila celou postavu a věrně lnula k tělu. Musel poznat, nač myslím, protože se znovu konejšivě usmál.

„Podívejte, cením si, že mi chcete pomoct, ale ona,“ ukázala jsem na sestru, která se o něj opřela a znovu se rozkašlala, „tam nemůže být sama. Nevím, kdo jste, ale vždyť sotva dýchá.“

„Jmenuji se Drake.“ Zazubil se. „Teď víš, kdo jsem. Prosím, počkej tady.“

Začala jsem protestovat, ale oči mu zazářily o odstín jasněji, ústa se mi zavřela a já ucítila, jak mě opouští strach. Možná je to dobrý nápad. „Dobře, počkám tady.“

Znovu se usmál, pak se otočil a sestoupil dolů po kamenných schodech, pryč z dohledu.

Navzdory vyčerpání jsem pochodovala sem a tam, proplétala si prsty a čekala.

A čekala.

A čekala.

Zastavila jsem se, zahleděla se na to kamenné schodiště a vzdychla. Počkej tady, řekl. Musela jsem tu čekat, ale proč? Srdce mi bušilo. Měl mou sestru a chystal se jí pomoct. Musela jsem čekat, ale znovu, proč? Pohnula jsem nohou, dotkla se písku. Moje tělo se bránilo rozkazu, který mi dal. Protáhla jsem si ruce, jednou, dvakrát. Žaludek se mi houpal. Musím za Ain. Odnesl ji a já nevěděla, kdo nebo co je tam dole. Co jsem to udělala? Počkej tady. Ne. Nemohla jsem na ni čekat. Pohnula jsem se, vlekla jsem nohy po písku. Vykročila jsem dolů po schodech s jedinou myšlenkou – dostat se k Ain.

Opřela jsem se rukama o bližší zeď, prsty jsem hmatala po špinavém kameni a opatrně sestupovala. Byla tam úplná tma, nic jsem neviděla. Byl to špatný nápad. Věděla jsem to, ale co mi zbývalo? Zeď skončila a já došlápla na pevnou zem. Natáhla jsem ruce před sebe a pokoušela se něco nahmatat.

„Drakeu?“ zašeptala jsem, pokoušela se upoutat pozornost krásného cizince, ale nic se neozvalo. „Drakeu?“ zašeptala jsem znovu.

Poblíž jsem zaslechla šustění, jako by něco klouzalo po písku. Zapomněla jsem na písečné zmije, které milují tmavá chladná místa. Na co jsem myslela? Dobrá, dobrá. Zvládnu to. Zvládnu to. Dělám to pro svou sestru. Zhluboka jsem se nadechla, ujistila se, že se vyhnu místu, odkud jsem slyšela ten drobný pohyb, a otočila se na opačnou stranu. Držela jsem ruce natažené před sebou, abych do ničeho nevrazila, a pomalu, ale jistě jsem kráčela vpřed.

Dotkla jsem se pevné zdi; úlevně jsem si oddechla a přejela prsty po hrubém povrchu a symbolech vytesaných v kameni. Šla jsem dál, držela ruce na zdi. Bohové, kéž bych viděla. Pořád byla taková tma. Jak tady něco viděl on? Pak jsem zaslechla hlasy a mé zmatené myšlenky se zastavily. Nejdřív to bylo tiché mumlání, ale čím víc jsem se blížila, tím víc sílily. Někdo se hádal.

„Nechceme zdechlinu, která hnije zevnitř. Tohle jíst nebudu,“ zaslechla jsem a polkla.

„Není k jídlu. Přinesl jsem ji Kadenovi.“

„Chceš mě krmit zbytky, upíre?“ odpověděl hluboký hlas.

Upír? Co je upír?

Připlížila jsem se blíž a hlasy ještě zesílily. Před sebou jsem zahlédla matné světlo; oddechla jsem si, stáhla ruce ze zdi a vykročila. Nebylo to jasné světlo, ale dost, aby mě k nim dovedlo. Rozlévalo se z konce chrámu a vrhalo na protější zeď tančící stíny – spoustu stínů.

„Ne,“ řekl kudrnatý anděl. „Chci, abys ji zachránil. Vím, že můžeš.“

„A proč bych to dělal?“

Plížila jsem se stále blíž. Drake krátce zaváhal. „Možná je to další osoba, která ti pomůže s tvými plány.“

Zastavila jsem se ve dveřích, bála jsem se je vyrušit. „Hm, víc jich nepotřebuji. Zabij ji.“

Srdce mi kleslo a bez rozmýšlení jsem vběhla do místnosti. „Ne!“ vykřikla jsem a prudce se zastavila před Ain. Doširoka jsem roztáhla ruce, abych ji chránila vlastním tělem. Ain se choulila, zamrzlá strachem.

Projela mnou hrůza. Nebyli tu jen dva muži. Byla to místnost s víc než tuctem lidí. Všichni na sobě měli různě barevná roucha a všichni na mě zírali.

„Vy jste ti cestovatelé, o kterých se mluví. Ti, co přešli poušť pěšky a zůstali celí.“

„Tak nám říkají?“ Velký muž přede mnou se zasmál a pár dalších kolem se připojilo. Polkla jsem a hleděla na něj. Byl vyšší než já, a to bylo co říct. Přejela jsem očima od pevných černých sandálů k plisované sukni a nahoru přes širokou svalnatou hruď. Měl tmavší pleť než já, ne jako písky mého domova, ale sytější. Červený plášť, který mu halil ramena a část hrudi, se sytými tóny krásně kontrastoval.

Musel být jejich vůdce. Skoro fyzicky z něj sálala moc.

Kudrnaté vlasy měl spletené do hustého copu, který mu mizel na zádech, a po stranách zastřižené tak nakrátko, že byla vidět kůže. Byl úchvatně krásný, ale vražedný, jako barevné písečné zmije, které můžou kdykoliv uštknout. Oříškové oči se střetly s mými.

„Jen ti, kdo jsou požehnaní bohy, můžou překročit velké písky a přežít,“ zašeptala jsem a rozhlédla se.

Ostatní se na nás dívali, jako by čekali na rozkaz zabít Ain i mě.

„Požehnaní bohy?“ Muž se ostře zasmál a ohlédl se na ostatní. Ti se ušklíbli nebo hleděli na mě. Otočil se k nim zády a pokrčil rameny. „To hádám záleží na tom, ke komu se modlíš.“

Drake vykročil.

„Omlouvám se, Kadene. Přinutil jsem ji čekat venku. Nevím, jak–“

Kaden, ten hrozivý krásný muž, se k němu otočil a zvedl obočí. Drake sklonil hlavu, couvl a zastavil se u jiného muže, který mu byl nápadně podobný. Ostatní v místnosti se po sobě dívali a šeptali si.

Kaden se znovu zaměřil na mě. „Dostala jsi příkaz a přesto stojíš tady přede mnou.“ Přešla jsem blíž k Ain a objala ji. Mluvili spolu nad našimi hlavami. Ohlédla jsem se k pobořenému vchodu. Mohla bych s ní zkusit utéct. Možná bychom to stihly, než–

„Výborně.“ Kaden tleskl a znovu upoutal mou pozornost. „Zůstává. Teď je moje.“

Jeho slova mě zasáhla jako kyselina a cosi ve mně puklo. Bylo mi jedno, že mají přesilu a že jsem v místnosti plné lidí, kteří můžou mě i sestru zabít. Sáhla jsem dolů a tasila malou dýku, ukrytou na vnitřní straně stehna. Kaden mě sledoval, zjevně bez obav.

Otec mi tu dýku věnoval, když mi ukazoval, jak se bránit. Tehdy jsem nechápala, proč na těch instrukcích tolik trval. Když se pak zřítilo nebe, napadlo mě, jestli snad nebyl otec požehnán viděním, o kterém vždycky šeptal velekněz. Viděl, co přijde, a chtěl nás mít v bezpečí? Bylo to jedno. Poděkovala jsem za ty lekce starým bohům, protože teď jsem je potřebovala.

„Nikomu nepatřím.“ Vzpomněla jsem si na otcova slova, kam udeřit a jak ublížit i největšímu protivníkovi. Rozkrok, hrdlo nebo jít po očích a vypíchnout je. Tiskla jsem jílec z boku, čepel šikmo, a držela ji před sebou. Podíval se na mě, široce se zazubil a znovu vybuchl smíchy.

„Vida, divoška. To miluju. Pověz mi, máš všechny svoje zbraně mezi nohama?“

Byla to tupá a sprostá poznámka, ale nezaváhala jsem. Otec mě učil nenechat se nachytat triky a slovy nepřítele.

„Pojď blíž a ukážu ti to.“

Kadenův úsměv nezmizel. Udělal krok blíž. „Takhle?“

Zaútočila jsem, švihla mu čepelí po obličeji. V místnosti zazářily oči různých barev. Několik mužů se k nám hnalo rychleji, než jsem dokázala sledovat. Kadenovy oči už nebyly oříškové, ale změnily se v krvavě rudé. Šrám na tváři se sám uzavřel. Zajíkla jsem se, pustila nůž a odklopýtala zpátky k sestře. Netvoři. Byla jsem v místnosti plné netvorů.

„Opravdu divoška,“ prohlásil a setřel si krev z tváře, jako by to nic nebylo, ale mumlání za mnou naznačovalo opak.

„Co jsi zač?“ Sotva jsem šeptala.

Trochu se sklonil a natáhl ke mně velkou ruku. Couvla jsem, chránila jsem Ain. Sebral dýku, kterou jsem upustila, přitiskl si hrot na prst a zatočil jí. Čepel se zaleskla v matném světle. Když jsem ji dostala, připomínala mi sklo, ale teď se leskla jako drahokam.

„Půvabná. Kdes tuhle krásu vzala?“

„Od otce.“ Netušila jsem, proč odpovídám.

Řekl něco tou cizí řečí a jakási žena s vlasy rudými jako krev přešlápla. Jiný muž, až moc vysoký a štíhlý, to zopakoval, a pak nastalo ticho. Kaden kývl a podal dýku dozadu přes rameno. Muž v rouchu se zahalenou tváří i vlasy vykročil a uchopil ji. Kaden si založil ruce a prohlížel si mě.

„Kdo jste?“ zeptala jsem se znovu. Hlas se mi chvěl.

„Něco, co může pomoct tvé sestře.“

Srdce mi bušilo. „Ne, slyšela jsem vás. Chtěl jste ji zabít.“

„Pravda.“ Nezkoušel lhát. „Ale mezitím jsem změnil názor. Teď máš něco, co chci.“

„A co je to?“

Pásl se na mně očima, a ačkoliv jsem byla nevinná, znala jsem odpověď.

„Tebe.“

„Proč?“ zajíkla jsem se.

Znovu se usmál, ohlédl se na tvory za sebou a znovu na mě. „Drake se nemýlil. Potřebuji víc lidí k tomu, co buduji. Tvá sestra je slabá, umírá. Není mi k ničemu. Ale ty? Jsi perfektní.“

Hruď se mi svírala, jak o ní mluvil. Věděla jsem, že Ain má blízko ke smrti, a to znamenalo, že jsem nesměla ztrácet čas.

„Můžete ji zachránit?“ Polkla jsem. Věděla jsem, že kdybych musela, vydala bych se těmhle tvorům, těm zrůdám. Pro ni bych neváhala. Jak bych mohla?

„Tobiasi,“ zavolal a mávl rukou, ale nespouštěl oči ze mě. „Alistaire. Vezměte její sestru dolů, prosím.“

Ze stínů se vynořil muž. Bronzová látka vrhala krásné odlesky na sytě tmavou kůži. Měl kratší verzi Kadenova účesu. Zadíval se na mě s nečitelným výrazem, v očích rudé jiskry. Zamířil ke mně, následován druhým tvorem. Druhý muž měl pleť bledou jako měsíční světlo, ale nejpozoruhodnější na něm byla barva vlasů. Byly bílé jako cukr a měl je vyčesané na temeni. Nikdy jsem neviděla tak pěkný odstín.

Ten, kterému říkali Tobias, mě obešel a sáhl po Ain. Pohnula jsem se, abych ji chránila. Vzápětí jsem se ocitla v pevném sevření. Kaden mě zvedl do výšky a otočil mě od sestry, zatímco ji ti dva zvedali za ruce. Zasténala, zkoušela se udržet při vědomí. Sáhla po mně a já po ní, natáhly jsme k sobě ruce. Zmítala jsem se, zatímco ji ode mě odnášeli.

„Klid, to je v pořádku,“ zašeptal, zkoušel mě uklidnit, ale já jen viděla, jak odchází.

Vzhlédla jsem ke Kadenovi, ožívala ve mně panika. „Co jí udělají?“

„Nic.“ Odmlčel se. „Zatím.“

Zmítala jsem se mu v sevření silněji, ale jenom jsem si nadělala modřiny na pažích. Byl silný, příliš silný; podle té rudé záře v jeho očích jsem měla vědět, že mám co dělat s něčím... jiným.

„Lháři!“ vyštěkla jsem. „Řekl jsi, že jí pomůžeš.“

„A to udělám, ale nejdřív se musím ujistit, že to bude fungovat. Jinak to nemá smysl.“

Přestala jsem se zmítat. „Co má fungovat?“

„Budeš to muset chtít.“

Kaden se znovu usmál a přesunul stisk.

Jednou rukou mě držel a zápěstí druhé si přitiskl k ústům. S hrůzou jsem sledovala, jak mu vyjíždějí tesáky, jako mají písečné zmije. Ostré hroty mu probodly kůži. Zamračila jsem se. Podržel mi ruku nad obličejem a krev, tmavší než jakákoliv, kterou jsem kdy viděla, kapala na mě. Odvrátila jsem se, ale chytil mě za zátylek a znehybnil mě. Otevřela jsem rty k výkřiku a on mi přitiskl zápěstí ke rtům. Ústa, hrdlo i plíce mi naplnila teplá tekutina. Chutnalo to jako jed, pálilo jako kyselina, křičela jsem mu do ruky. Víc a víc krve mi stékalo hrdlem. Zmítala jsem se. Čím víc jsem zápasila, tím jasněji mu žhnuly oči. Naklonil se blíž, opřel se hlavou o moji a krmil mě. Zvedal se mi žaludek, z krve mi bylo na zvracení.

„Ššš, mysli na svou sestru. Jak moc chceš, aby žila. Jak moc potřebuješ, aby žila.“

Přestala jsem se zmítat a bránit se a on se o mě znovu opřel. Znal moji slabinu. Už přišel na to, jak mě ovládnout. Chtěla jsem, aby Ain žila. Jak jinak?

Zvedla jsem ruce, stiskla mu paži a přitlačila si jeho zápěstí hlouběji do úst. Sála jsem, nutila se polykat tu strašnou tekutinu. Chtěla jsem to. Jestli to zachrání Ain, chtěla jsem všechno, co mi dával, přestože jsem měla pocit, že mi to rve vnitřnosti na kusy a přetváří je. Díval se mi do očí; když jsem si brala víc, posměšný výraz zmizel. Svírala jsem ho pevněji, vyždímala jsem všechno, co jsem mohla. Řekl, že jestli to bude fungovat, budu mít moc, a já ji potřebovala. Jestli jí bude dost, nikdo už nikdy Ain ani mně neublíží.

Cítila jsem, jak se něco ve mně pohnulo.

Část mě popraskala a umřela, zatímco něco jiného procitlo a plížilo se mi pod kůží. Pálení pomalu zesláblo a proměnilo se v cosi jiného, cosi temnějšího. Světlo svíček v místnosti se zamihotalo a tvorové, kteří nás sledovali, neklidně přešlápli. Kaden se široce usmál, jako by si uvědomil něco, co jsem nevěděla.

Odtrhl zápěstí. Kašlala jsem, málem jsem padla na kolena. Lapala jsem po dechu, plíce a hruď jsem měla jako v ohni. Popadl mě za paži, vytáhl na nohy a podepřel mě.

Otírala jsem si obličej a sledovala, jak se mu hojí kůže na zápěstí.

„Jak poznám, že to funguje?“ zeptala jsem se chraplavě, jako by krev, kterou mi dal, měla drápy a rozdrásala mi krk.

„Budeš mít moc, o které jsi ani nesnila,“ odpověděl, pohladil mě prsty po líci a nechal mi ruku na krku. „Ale jen pokud přežiješ.“

To bylo poslední, co jsem slyšela, než mi trhl hlavou do strany. Bylo to jen lupnutí, ale změnilo můj svět navždy.

Vzpomínka vybledla a kruté světlo reality se rázem vrátilo. Roztřásly se mi ruce.

Slunce se pomalu ponořilo do oceánu a vysálo ze světa světlo.

„Byla jsem tak sobecká, protože jsem si neuměla představit svět bez tebe, a pak mi Kaden nedal na vybranou. Stejně jako já tobě. Možná jsem prostě jako on.“ Kolem rukou se mi rozhořely plameny a nádoba pukla. „Tak budiž.“

Soustředila jsem se.

Plameny zaburácely, urna se proměnila ve žhavý prach a propustila ji. Stála jsem a dívala se, jak její popel tančí a víří kolem mě a pak pomalu stoupá k hvězdnému nebi. Na hladině se odrážel měsíční srpek a změkčoval neúprosnou tmu. Zůstala jsem, dokud poslední jiskry neodlétly tak daleko, že jsem je nedokázala rozeznat od hvězd. Jedna hvězda jako by zářila o něco jasněji, vesele mrkala, jako by mi mávala.

Za mnou se objevil smaragdový záblesk.

„Hotovo,“ řekla Camilla.

„Dobře.“

Slyšela jsem, jak se Camille zrychlil tep. Slyšela jsem teď spoustu věcí. Mnohem víc než dřív. Všechny mé smysly se zbystřily. Neuvědomovala jsem si, jak moc jsem potlačovala svou skutečnou přirozenost. Mlčky jsem stála a hleděla na tu mihotavou hvězdu.

„A teď?“

„Nevzpomínám si, že bys dřív byla tak zbabělá.“ Otočila jsem se k ní a obrátila oči v sloup. „Uklidni to svoje pitomé srdce. Nezabiju tě. Přineslas mi ji zpět. Dokud budeš dělat, co ti řeknu, vysloužila sis imunitu.“

5. Samkiel

O TÝDEN POZDĚJI

Mé prsty tančily na čistých hedvábných přikrývkách. Naše vůně už tu nebyla, jen vzpomínka.

„Tohle bude během vaší návštěvy váš pokoj.“ Drobná tmavovlasá upírka se lehce opřela do tmavých vyřezávaných dveří a otevřela je. Vešel jsem dovnitř. Zaútočil na mě pach kolínské. Otočil jsem hlavu k mohutným šatním skříním, v nichž bylo nejspíš víc věcí, než jsem potřeboval. Uprostřed velké postele s nebesy ležel oblek podobný tomu, jaký mi obstaral Logan.

„Můj pán Ethan vám zajistil všechno, co byste měl potřebovat, ale pokud je něco, co pro vás můžeme udělat... osobně, dejte nám prosím vědět.“ Sugestivně mě přejela pohledem. Slyšel jsem, jak se ostatní upíři, postávající u dveří, chichotají.

Žár jejího pohledu ve mně měl cosi probudit, ale neprobudil. Na rozdíl od ženy nahoře, která mě ignorovala od chvíle, kdy se setkala se svým přítelem. Ohrnul jsem ret nad představou, že by mi na tom snad záleželo. Neznamenal nic.

„To nebude nutné.“

Z chodby se ozvaly zklamané vzdechy.

„No,“ řekla malá upírka přede mnou, „kdybyste změnil názor...“ Ještě okamžik na mě zírala, déle, než se mi zamlouvalo. Pak odešla a zavřela za sebou dveře.

Chodbou se neslo jejich nevhodné šeptání. Otočil jsem se zpět do pokoje; přemýšlel jsem, jestli má Dianna stejný nebo větší. Počkat, ne, ne, to ne. Potřásl jsem hlavou, podíval se nahoru a uklidňoval se. Všechno tady bylo až moc těžkopádné, jako by se snažili kompenzovat moc, o které věděli, že jim chybí. Zašel jsem dál do pokoje, prošel kolem nábytku, který pro mě byl příliš malý, a nakonec jsem došel do koupelny. Když jsem se osprchoval a oblékl, zvedl jsem malý přístroj, který mi dal Logan. Zapnul jsem si poslední knoflík košile a pak mu zavolal. Telefon zazvonil několikrát, než se ozval slabý ženský hlas.

„Paní Martinezová?“ zeptal jsem se, překvapený, že to zvedla Diannina sestra.

„Ach, haló. Jestli voláte Logana, není tady,“ řekla Gabby.

Slyšel jsem, jak si něčeho ukousla a hlasitě mi křupalo v uchu, když to žvýkala.

„A proč Logan opustil tento přístroj?“

Telefonem se rozezněl smích. „Dianna má pravdu. Mluvíte legračně.“

Při její poznámce mi v hrudi cosi podivně zareagovalo. Jako by se ve mně cosi lehce zatřepotalo, jako ptačí křídla, a rozlilo se teplo.

„Dianna o mě mluví?“

Zavládlo ticho, jako by si uvědomila, že řekla něco, co neměla.

„Když je řeč o mé sestře, jak se jí vede?“

Polkl jsem. „Vede se jí... dobře.“

„Hm, a vy spolu vycházíte... dobře?“

Způsob, jakým to vyslovila, jak mě napodobila, mi tak připomněl Diannu, že jsem se usmál. Zdálo se, že jsem si tu divokou tmavovlásku oblíbil. I teď jsem ji cítil. Tekoucí voda v jejím pokoji téct přestala. Přemýšlel jsem, jestli mi Vanderkaiové dali pokoj pod ní, aby se mi vysmívali. Přivede si nade mě milence? Potřásl jsem hlavou. Proč mě to vůbec napadalo? Přičítal jsem to únavě, cestování a skutečnosti, že jsem příliš mnoho nocí strávil obklopený její vůní. Jestli tady zůstaneme, bude se ode mě držet dál? Ohlédl jsem se k posteli a uvědomil si, že potřebuji, aby se nepřibližovala, zvlášť po tom snu, který jsem měl jen před pár hodinami. Příliš jsem ji chtěl – a upřímně, když mi byla poblíž, neuměl jsem se jí ubránit.

„Kde je Logan?“ zeptal jsem se. Přestal jsem se usmívat a hlas mi zpřísněl. „Neměl by vás nechávat samotnou.“

„Jenom klid,“ odvětila Gabby, přesně jako Dianna. „Vlastně je někde blízko. Neverra a on obvykle na půlhodinku vyklouznou, aby to dělali. Nejspíš se snaží respektovat můj prostor, i když mně by to nevadilo.“

„Nechávají vás samotnou, aby dělali co?“

„To! Víte? Sex,“ odpověděla rychle, chvatným šeptem.

Popuzeně jsem vydechl a promnul si kořen nosu. Je hrubá. Rozhodně je to její sestra.

„Dobrá, až se s Neverrou vrátí, ať mi hned zavolá.“

„Máte v plánu dělat to s mou sestrou?“

Málem jsem pustil telefon. „Ujišťuji vás, slečno Martinezová, že to nemám v úmyslu,“ vymáčkl jsem ze sebe, přestože mi včerejší sen tvrdil něco jiného.

Gabby nic neřekla, jen dál jedla a z telefonu se ozývalo křupání. „Proč? Myslíte si, že je ošklivá?“

„Rozhodně ne.“

„Příliš hlasitá?“

„Nikdy.“

„Je na vás protivná? Když jsme byly malé, občas na mě byla protivná, ale já jsem jí kradla hračky, a když jsme byly starší, tak oblečení.“

„Není na mě protivná.“

Ne víc, než jsem si zasloužil, a jenom když na mě byla naštvaná.

„Ach, tak proto, že si myslíte, že je netvor?“

„Nikdy jsem... Proč mě tak důkladně vyslýcháte ohledně mých plánů s vaší sestrou?“

Znovu si kousla. „Jen si ověřuju vaše úmysly.“

„Moje úmysly jsou jasné. Vždycky byly. Najdeme tu knihu a zajistíme ji. Nic víc.“ Vzhlédl jsem, protože jsem slyšel, jak nade mnou chodí. „Nic míň.“

„Hm, no, to je škoda. Moje sestra má za sebou spoustu špatných věcí. S některými z nich jsem jí musela pomoct se vypořádat a nebyla jsem si vždycky jistá, že to zvládne. Bylo by hezké, kdyby měla v životě někoho s dobrými úmysly.“

Dianna nahoře na někoho promluvila a ta slova Gabby přehlušila. Uvědomil jsem si, kdo je s ní v pokoji, a zaskřípal jsem zuby.

„No, s tím bych si nedělal starosti. Zdá se, že ten upír, se kterým bydlíme, má spoustu úmyslů.“

Gabby se zachichotala a mně došlo, jak to znělo. „Drake? Prosím vás. Kdyby se spolu chtěli vyspat, bylo by to tehdy, když se mi poprvé vrátila z Novasu. Tehdy na tom byla špatně, hodně špatně. Pomohla jsem jí a pak se dost sblížili.“

„Vy jste jí pomohla?“ Podlehl jsem okamžité zvědavosti. „Co se stalo?“

„To je přísně tajná sesterská informace. Snad vám to někdy poví, jestli změníte úmysly. Nebo taky ne. Jenom říkám, že je pro každého štěstí, když o něj má moje sestra starost. Nikdy jsem to s ní nevzdala a jestli vy dva budete v téhle misi partneři, nevzdávejte to se sebou.“

„Ok.“ Sedl jsem si na postel a usmál se. Sáhl jsem k podlaze, nazul si jednu botu a pak druhou, zatímco Gabby dál mluvila.

„A taky mám jednu přísně tajnou informaci, když spolu pracujete. Nikdy nepoprosí o pomoc, věřte mi. Je tvrdohlavá a vrhá se do všeho po hlavě. Myslí si, že je neporazitelná, tak na to prosím dávejte pozor. Je na sebe tvrdá a myslí si, že něco pokazila, i když ne, což je otravné, protože já myslím, že je dokonalá, ale co už. A taky jí nikdy neříkejte, že jsem vám to řekla. Když jí někdo říká něco milého, vždycky tak nakrčí nos, je to legrační. Jo a sledujte ji, když ztichne. Obvykle to znamená, že plánuje něco extrémního. Ráda se zamyká ve vlastní hlavě. Odjakživa.“

„To všechno jsou velmi cenné informace,“ pousmál jsem se a vstal.

„Poslyšte, jenom se chci ujistit, že se mi sestra vrátí celá.“

„Ujišťuji vás, že ano.“

„Fajn.“ Znovu si ukousla. „Vůbec není taková, jak si vy nebo ostatní myslíte. Je milá, zábavná a chytrá, laskavá... no, když chce.“

„Ano... učím se to.“

„Fajn.“ Další chroupání. „A taky jí neříkejte, že jsme spolu mluvili.“

„Přísahám, že ne.“

„Díky. Nejste tak hrozný, jak říkala.“

Zazubil jsem se a chystal se odpovědět, ale pak jsem zaslechl jakýsi vzlyk nebo tlumený výkřik. Slova mi umřela na rtech, prudce jsem zvedl hlavu a zahleděl se na strop. Pečlivě jsem naslouchal a zaslechl ten otravný upíří hlas.

Drake.

„Omlouvám se, ale musím jít.“ Nečekal jsem na odpověď, zavěsil jsem a hnal se nahoru. Jestli jí ublížil, stáhnu ho zaživa z kůže.

„Samkieli,“ vytrhl mě ze vzpomínky Logan.

„Co je?“

„Dodávky jsou plné a všechno je připraveno. Jenom je musíme doprovodit.“ Logan jednou rukou svíral dveřní rám. Vypadal trochu omšele. Vypadal, jak jsem se já cítil. Vousy mu trochu přerůstaly, stejně jako vlasy. Od zkázy ve Stříbrném městě uplynuly tři týdny. Tři týdny od chvíle, kdy se Neverra ztratila. Tři týdny pátrání po těch, kterým Dianna přísahala pomstu, mě zavedly zpět do Zarallu.

Přikývl jsem a znovu zalétl pohledem k posteli.

„Za chvilku jsem dole.“

Logan odešel, kroky doznívaly v chodbě. Vzdychl jsem a zíral na postel. Měl jsem ji odsud odvést, bez ohledu na ta pitomá nepatrná vodítka a její důvěru v ty, které považovala za přátele. Mohli jsme se vrátit do Cechu a chvíli pátrat podle mého. Mohl jsem ji udržet v bezpečí, i její sestru. Vina mě hrozila pohltit, jako vzteklá planoucí bestie.

Odvrátil jsem se od postele a zamířil z pokoje. Byl jsem u dveří, když jsem zachytil její vůni, jemný závan skořice. Mezi jedním a druhým nádechem jsem se přenesl z jednoho konce pokoje na druhý, moje moc byla nevyzpytatelnější než kdy dřív. Roztřeseně jsem sáhl po šedé látce. Sevřel jsem ji v obou rukou, zvedl ji k nosu a nadechl se. S vůní přišly vzpomínky, myslí se mi míhaly obrazy, jeden za druhým. Diannin úsměv, smích a zvuk té bláznivé hudby s vrzáním kolotočů v pozadí.

Odtáhl jsem si bundu od obličeje. Dal jsem ji Dianně ten den v lunaparku, když jí byla zima. Bylo to gesto, které jsem viděl u smrtelníků, a ona se tomu smála.

Když jsem bundu odkládal, všiml jsem si malého šedobílého proužku, čouhajícího z jedné kapsy. Se zatajeným dechem jsem úzký papír vytáhl a zahleděl se na obrázky. Dianna se na jednom usmívala, na jiném smála a na posledním se na mě mračila. Ale můj nejoblíbenější byl uprostřed. Držela mě za bradu a otáčela mi tvář k objektivu.

Bolelo mě srdce. Tolik jsem se bál, že už nikdy neuvidím její úsměv a smích. Neuvědomil jsem si, jak během těch společných měsíců mé city k ní zesílily. Jak jsem se stal na té vznětlivé pokušitelce závislý. Neuvědomil jsem si to, dokud nebylo pozdě; odešla a vzala s sebou část mě samého. Zatočila se mi hlava, smutek zastínila oslepující zuřivost. To oni. Oni ji připravili o štěstí, a za to draze zaplatí.

Strčil jsem si obrázky do kapsy a vyrazil jsem z pokoje s bundou sevřenou v pěsti. Na chodbách jsem minul několik nebešťanů, kteří odnášeli z panství Vanderkaiů všechno, co mohli. Zastavil jsem mladou ženu, která měla několik tašek se vzorky, lemovanými červenou páskou.

„Vezměte to a naložte do dodávky s ostatními důkazy,“ řekl jsem a hodil po ní bundu.

Přikývla, uložila ji do igelitky a zmizela po schodišti dolů. Bral jsem schody po dvou. Prošel jsem přízemím plným hlasů, míjel sklánějící se hlavy.

Hlavní dveře zůstávaly otevřené, nebešťané procházeli a nakládali do dodávek venku nejrůznější věci.

Obešel jsem zábradlí a vešel do hlavního sálu. Logan stál s rukama založenýma na hrudi, se dvěma nebeskými strážci po boku. Další stráže obklopily upíry a pečlivě je sledovaly.

„Všechen tvůj majetek je teď můj – všechny pozemky, domy, věci, relikvie i bankovní konta. Moje,“ řekl jsem. Drake se podíval na mě a pak na Ethana a jeho ženu, Naomi. Ethan tak miloval Naomi, že kvůli ní odsoudil svět ke zkáze. „Už ti nic nepatří. A ani v budoucnosti ti nic patřit nebude, pokud budeš po soudu nějakou mít.“

Hněv, který se ve mně nahoře vzedmul, mi vřel v krvi. Přešel jsem k Drakeovi. „Stálo to za to? Spí se ti dobře, když víš, cos zničil?“ Tyčil jsem se nad ním a probodával ho pohledem. Měl na sobě svetr, kalhoty a ošoupané boty, ne ty předražené věci jako obvykle. Dříve tak okázalý, zábavný princ vypadal jako pouhá skořápka muže, který kdysi flirtoval, smál se a žertoval s mou Diannou. Vypadal téměř zlomeně, upíral na mě prázdné, krví podlité oči.

Zatímco jsem zíral na Drakea, ozval se Ethan. „Udělal jsem, co jsem musel, pro tu, kterou miluji. Pro svou rodinu. Myslel bych, že to chápete?“

„Ukryla vás a vaši rodinu před Kadenem a vy jste jí na oplátku vzali tu její!“ zařval jsem a světla v místnosti zablikala. „Nechali jste ho zabít Gabriellu. Stáli jste tam a dovolili mu zavraždit její poslední žijící rodinu, a myslíte, že to pochopím? Opravdu si myslíte, že dokážete ospravedlnit, co jste udělali? Doufám, že jste si užili svůj krátký společný čas, protože, při mé moci, už se nikdy neuvidíte.“

Koutkem oka jsem viděl, jak Drake svěsil hlavu. Ethan se prudce nadechl. Manželka, malá tmavovlasá žena vedle něj, mu stiskla paži pevněji. „Ujišťuji vás, že to nebylo v plánu. Kaden chtěl Diannu vylákat. O to šlo. Vždycky Diannu chtěl a vždycky ji bude chtít. Je ochoten k drastickým krokům, aby ji dostal zpět. Jsem si jistá, že to taky chápete.“

Zaťal jsem zuby. Nevěděli, kam až bych zašel, abych sám Diannu dostal zpět. Potřeboval jsem ji. Potřeboval jsem ji šťastnou, celistvou a se mnou.

„Vezmou vás všechny před Hadramielovu radu k soudu. Vy a Drake jste spáchali zradu. Nejen, že jste unesli Gabriellu, ale vzali jste i členku Ruky, a za to je trest smrti. A to nemluvě o napomáhání k vraždě. Až soud skončí, budete mít štěstí, jestli vás všechny nepošlu do Zapomnění.“ Podíval jsem se na Ethana, pak na Drakea. „Je to jasné?“

Ethan se ohlédl na svou ženu a sevřel ruku, která mu tiskla rameno. Než se znovu obrátil ke mně, všiml jsem si odpovídajících značek na jejich prstech.

„Jsme si dobře vědomi následků, ale nemůžu říct, že toho lituji. Miluji svou ženu a znal jsem rizika. Neviděli jsme jiný způsob–“

„Ale byl!“ odsekl jsem. Přestával jsem se krotit. Několik světel popraskalo a na podlahu se sypaly skleněné střepy. Cítil jsem, jak místnost houstne a tisíce atomů vibrují mocí, kterou jsem v posledních týdnech stěží držel na uzdě. Nabité. To slovo použil Logan. Všechno kolem mě jako by bylo nabité. Ucítil jsem Logana vedle sebe. Lehce se pohnul, jako by byl na stráži, jako by nehlídal je, ale mě. Než jsem se ovládl, na obzoru zaduněl hrom. „Kolik týdnů jsme strávili ve vašem domě? Mohli jste to říct mně, jí. Pomohl bych vám, všem, ale neudělali jste nic. Nezachránili jste svou rodinu, zničili jste ji. Kdybyste nám to řekli, možná by to dopadlo jinak.“

„Není tím, za koho ho máš.“

Ušklíbl jsem se a poškrábal se na kořeni nosu. Rozbolela mě hlava. „Kromě toho, že je to arogantní megaloman. Vím, kdo to je.“ Drake a Ethan se na mě podívali, jako bych byl blázen. „Je jedním z králů Yejedinu. To je jedno. Bojoval jsem s králi, netvory i bohy a zvítězil jsem. Všichni jste to věděli a čekáte, že vás budu litovat, že jste se spojili s psychopatem? Lítost není to, co k vám cítím.“

Ethan něco řekl, ale já to neslyšel. Nestál jsem o další výmluvy. Zavřel jsem oči a mnul si rukou čelo. Bolesti hlavy se vracely. Nespal jsem od chvíle, kdy se to stalo, kdy odešla, a Logan taky ne.

Otevřel jsem oči a přerušil ho. „Víte, že v našem světě máme jméno pro to, co jste? Nedá se přeložit do vaší řeči, ale znamená to nejnižší z lidí. Jste zbabělci, zrádci. Potkal jsem stará olezlá zvířata, která bojovala víc než vy dva. Jste míň než krysí hovna. Tvrdíte, že ji máte rádi a záleží vám na ní, ale dovolili jste mu vzít jí jedinou osobu, kterou milovala.“ Odmlčel jsem se, pokoušel se ovládnout hromobití v hrudi i kupící se mraky venku. Nadechl jsem se, potřásl hlavou a prohlížel si je. „Vaše činy mě o někoho připravily – o někoho, kdo je pro mě velmi cenný. A teď jste pomohli šílenci rozbít její už tak zraněné srdce a roztříštit ho na milion kousků. Já ty kousky sesbírám a opravím, ale to, co jste provedli, je neodpustitelné. Mám v plánu přinutit vás za to trpět. Smrt by byla laskavostí a vy si žádnou nezasloužíte.“

Obrátil jsem se na Logana, užíraný odporem. „Odveďte je ode mě. Chci pro ně oddělená auta a cely. Nebudou spolu mluvit až do soudu a budou rádi, jestli jim vůbec dovolím jíst.“

Drake přikývl a ohlédl se na bratra. Loganovi nebešťani k nim zamířili. Stráže vytáhly pouta a nasadily je třem upírům na zápěstí. Ethan a jeho žena se podvolili, dokud je nebešťani neodtáhli od sebe.

„To nemůžeš!“ vykřikl Ethan, když odváděli Naomi ze síně. Pak stráže vyvedly Drakea; měl hluboce svěšenou hlavu. Ethan dál křičel. „Prosím, Samkieli! Teď se mi vrátila. Nech mě hnít v cele s ní. Je mi jedno, co bude pak. Prosím!“

Neodpověděl jsem.

Logan kývl na nebešťana vedle Ethana.

„Podívej, vím, jak se cítíš. Vím, že ji miluješ. Kaden to taky ví. Proč myslíš, že to udělal?“ Ethanův hlas byl plný zoufalství.

Přivřel jsem oči. Každé jeho slovo jen přilévalo olej do ohně.

„Bude ji držet od tebe, i kdyby to bylo to poslední, co udělá. Společně jste příliš silní, příliš mocní na to, co plánuje, co oni plánují. Kdyby zůstala s tebou, všechno by se pokazilo. Vy dva jste se nikdy neměli setkat,“ Ethan se zmítal v sevření nebešťanů.

Žhavý vztek, který mě hrozil pohltit, při jeho slovech náhle vychladl.

„Cože?“ Zvedl jsem ruku. Dva strážci se zastavili ve dveřích. „Co víš?“

„Věděli jsme, že s ním nemůžeme bojovat, nemůžeme ho porazit, ale vy dva spolu? Vy dva dokážete roztříštit světy a on i všichni ostatní to vědí. Jsi hrozbou pro něho i ostatní, stejně jako ona. Proč myslíš, že jsme na vás tak tlačili, když jste tu vy dva byli? Dokonce i Camilla to zkusila. Jsme sice připoutaní ke Kadenovi, ale potřebovali jsme to zkusit,“ dodal.

Potřebovali zkusit.

Potřebovali vidět.

Ta slova se mi přehrávala v hlavě, podobná těm, která ve své sféře pronesl Roccurrem.

„Nic víc ti nepovím, jestli mi neslíbíš, že můžu aspoň zůstat se svou ženou, dokud nás držíš.“ Ethanův požadavek mě vytrhl ze zamyšlení.

Vyšlehla ze mě energie a rozbila zbylá světla. Zaťal jsem pěsti a zahalil celý dům do temnoty. Když jsem Ethana zvedl do vzduchu, stráže ho pustily. Držel jsem ho ve výšce. Arogance ho dávno opustila. Už to nebyl král, ale zlomený muž. Divil jsem se, co asi Kaden udělal nebo řekl, že se i Ethan takhle stáhl do sebe.

„Dost bylo dohod. Už nebudou. Žádné další smlouvání, žádná spojenectví. Řekneš mi, co víš–“

Zmlkl jsem. Naskočila mi husí kůže a chloupky na zátylku se mi zježily. Svět oněměl hrůzou. Slyšel jsem mávání několika vzlétajících ptačích křídel a doznívající kroky malých i velkých zvířat, prchajících odsud. A pak jsem to ucítil.

Ji.

Srdce mi bušilo v hrudi, údery soupeřily se zvuky zbraní venku. Nočním vzduchem se rozlehlo kruté zavytí, následované pronikavými výkřiky. Nebešťani na sebe křičeli rozkazy a pokaždé, když někdo stiskl spoušť, zajiskřilo světlo. Postavil jsem Ethana, nestaral jsem se, jestli uteče nebo se přidá. Zašel jsem za roh, bral jsem tři schody najednou. Logan zvedl planoucí zbraň, otočil se kolem dokola a poručil svým mužům, aby drželi linii. Jeden po druhém byli vtaženi do hustého lesa, a po nich všichni upíři, kteří nebyli uvězněni v některém z aut.

Drake tiskl ruce na okno dodávky. Zíral přes sklo do temného hvozdu a v hloubi očí mu číhal strach.

Reflektory osvětlily kusy lesa pohlceného nepřirozeným tichem. Mezi stromy kolem nezůstal jediný živý tvor, rozléhal se tam jen tlukot srdcí mých nebešťanů. Každý tvor v okruhu padesáti mil prchal o život.

Postavil jsem se vedle Logana.

„Vlkodlaci?“

Logan zavrtěl hlavou, nespouštěl oči z okraje lesa. „Vlkodlaci ne. Jenom jeden vlk.“

Potřásl jsem hlavou. Pach, který jsem zachytil, nebyl zvířecí. „Vlk ne. Ig’Morruthen.“

„Je tady,“ zašeptal Logan.

Zaslechl jsem za sebou kroky.

„Kde je moje žena?“ zeptal se Ethan.

Odpověď přišla vzápětí. Z temnoty se vynořila Dianna, rudý pohled přejel po nebešťanech a zastavil se na mně. Cítil jsem, jak se Ethan za mnou pohnul. Zalétla očima k němu a její výraz se změnil. Dvě věci jsem věděl naprosto jistě. Za prvé, když vyrážela do boje, svazovala si vlasy v týle jako teď, vlál za ní dlouhý koňský ohon. Za druhé, tenhle krutý tvor nebyl moje Dianna.

Roky války mi zocelily žaludek vůči mnoha odporným zvěrstvům, ale když jsem viděl, jak nenuceně držela na dlani hlavu Ethanovy ženy, sevřely se mi útroby.

Všichni strnuli a zatajili dech.

Mé tělo pulzovalo, síla uvnitř se hnala na povrch. Nebyla to touha, ale strach z ní, moje tělo se chystalo jednat, chránit. Kolem ní vířila moc, její magie byla mnohem silnější, než když jsme se setkali poprvé. Vlnila se a svíjela, celou ji obalovala mnoha silnými, bohatými vrstvami. Cítil jsem, jak se mi moc shromažďuje v rukách, v dlaních mi ožilo světlo. Skoro hned jsem ho uhasil, ale podle toho, jak zvedla koutek rtů, jsem poznal, že si ho všimla.

Byla jiná. Všichni jsme to cítili. Dokonce i les jako by se snažil odtáhnout. Diannina energie se otírala o mou, skoro drsná. Logan vedle mě přešlápl, jako by se snažil uklidnit vlastní moc a nereagovat, protože to byla Dianna. Nebyla nebezpečná. Pro nás nebyla hrozbou. V duši jsem to věděl. Je to Dianna. Moje Dianna.

Dianna vyčistila kraj lesa. Pohybovala se s ladností šelmy. Byla na lovu, její kořistí byli upíři. Přehazovala si hlavu z jedné ruky do druhé a já slyšel, jak Ethanova kolena vedle mě narazila na zem.

„Tohle je cena mé sestry?“ zeptala se a dívala se střídavě na Ethana a Drakea, pořád sedícího v dodávce. „Libra masa?“ Zastavila se a podržela hlavu na jedné dlani. Kůže popraskala, trhlinami vylétly rudé jiskry a vzápětí vybuchla v plamenech. Shořela a to, co bývalo Ethanovou ženou, si vzala skutečná smrt.

Dianna se sklonila a sfoukla popel z dlaně.

Byla to ta nejkrutější a nejsadističtější věc, jakou jsem kdy viděl.

Bušení mého srdce přehlušil Ethanův zmučený výkřik. Ozvaly se kroky, jak se upíři pokoušeli utéct.

„Neposloucháš.“ Dianna si otřela ruce jednu o druhou a otočila se ke mně. „Řekla jsem ti, ať se držíš stranou.“

Udělala další krok a nebešťané kolem ní o jeden couvli.

„A ty víš, jak reaguju na výhrůžky.“

„No, jak jsem řekla.“ Zastavila se a prohlížela si mě od hlavy k patě. Usmála se a zvednutý koutek rtů odhalil tesák. „Bylo to varování.“

Když ke mně přistoupila, moje tělo zareagovalo téměř násilně. Její moc a pach krve, který z ní sálal, mi sdělily odpornou pravdu. Nenasytně se krmila. Každá moje buňka varovně křičela, přestože má duše šeptala, že je to lež. Srdce mi vynechalo; určitě to všichni slyšeli, ale nemohl jsem si pomoct. Bez ohledu na cokoliv mi Dianna brala dech – a nemusela se vůbec snažit. Byl jsem hlupák, když jsem popíral, co k ní cítím. Totální a naprostý hlupák. Už jsem o tom nemohl nikdy lhát a ani jsem to neplánoval. Právě teď, bez ohledu na krveprolití, se ukázala prostá pravda. Tak zatraceně mi chyběla.

„Kdes byla?“ Tu otázku jsem původně položit nechtěl, ale starost a strach o ni ve mně převážily a přemohly racionální část mozku.

Pokrčila rameny.

„Promiň, vzala jsem si pár dní volna. Měla jsem starosti s pohřbem.“ Srdce mi kleslo, pochopení mě zasáhlo jako přílivová vlna.

„Našlas Gabriellu.“

Zvedla prst, jako by o nic nešlo.

„Vlastně ji našla Camilla.“

Málem jsem se odtáhl.

„Ty jsi s Camillou?“

„No no, netvař se tak ublíženě, miláčku. Nebo mám říct bývalý? Nejsem s ní. Je naživu jenom proto, že ukázala svou užitečnost, a vyvraždila jsem celý její coven, takže jsme pro teď nejspíš vyrovnány. A kromě toho udělala hezké malé kouzlo, které mi řeklo, že musím počkat, abyste všichni vylezli z nor.“ Podívala se na klečícího Ethana a pak na Drakea zavřeného v dodávce. „Poznám děvku, když ji vidím.“

Dianna nezdržovala. Odhadovala svoje šance a plánovala, jak se k nim mým prostřednictvým dostat.

„Kde je Neverra?“ Loganovi se náhle zlomil hlas. Prosebná otázka visela ve vzduchu.

Šlehla po něm pohledem, jako by sám jeho hlas byl urážkou. Lehce naklonila hlavu a jedovatě se usmála. Všechny stopy ženy, která se se mnou smála a žertovala, byly pryč. „Nevím. Možná se podívej do márnice.“ Odmlčela se a krutě se zasmála. „Ale hádám, že to nepomůže, protože když umřete, všichni se rozprsknete na tisíc zářivých kousků.“

Přistihl jsem Logana, jak se podíval na Dhihsininu značku na prstu. Věděl, že kdyby byla opravdu mrtvá, pouto, které je spojovalo, by taky zmizelo. Viděl jsem, jak se drží té naděje.

„To bylo chytré, víš,“ prohlásila Dianna a znovu se mi podívala do očí. Když se naše pohledy střetly, za rudou září jejích duhovek cosi problesklo, ale hned to zase zmizelo, nahrazeno hněvem. S němým zavrčením vycenila ostré prodloužené tesáky. „Dostat se k nim dřív než já. Máš v plánu zachránit všechny, kdo jsou zapletení v její smrti?“

„Ne. Jsem tu, abych zachránil tebe.“

„Mě? Jak sladké, ale máš asi tisíc let zpoždění.“ V očích se jí mihla lítost.

„Zaplatí za to, co udělali, Dianno. Budou čelit spravedlnosti za–“

„Spravedlnosti?“ Secvakla zuby a ohavně se zasmála. „Ach, ty jsi opravdu šlechetný. Oba víme, že na tomhle světě není žádná spravedlnost. Krev musí být splacena krví.“

„Ne.“

„A je to tady zas. Tvoje oblíbené slovo.“ Tvář jí zkameněla. „Opravdu jsi rytíř v zářivé zbroji, že? Nebo to aspoň předstíráš. Jak laskavé, pomáhat těm, kdo mučí a vraždí. Ale vlastně pro ně asi máš pochopení, vždyť taky mučíš a vraždíš. Stejně jako tvůj otec a každý král a panovník před ním. Copak takto nefungují říše?“

Logan vykročil.

„Nech toho.“ Zaznělo to úsečně, stroze, a byla za tím síla. Dianna věděla, čím mě zraní, a využívala to jako zbraň proti mně.

„Trefa do černého?“ Diannin úsměv se nepatrně rozšířil. „A co tohle? Veliký a mocný král – až na to, že ty to nejsi. Vím, co tě děsí, co tě oslabí, co tě zabolí. Neříkají ti Ničitel světa jen tak pro legraci. Tak co? Teď věříš ve férovost?“ Ušklíbla se a dala si ruce v bok, zakrvácené prsty neúnavně poklepávaly. „Fajn. Taky umím být fér. Za to, žes ji chránil, dal jsi jí domov, malá laskavost. Běž. Vezmi si Logana a svoje lidi a běž.“

„Dianno.“

„Prostě jdi domů. Vrať se do svých hradů a stříbrných věží. Běž domů a nech netvory, ať si sami vyřídí vlastní záležitosti.“

Srdce mi kleslo, věděl jsem, že nastává to, čeho jsem se bál. Věděl jsem to každou buňkou těla. Neměl jsem slova, která by popsala mou bolest. To, co se stane, všechno změní – pro ni, pro nás i pro ně.

„Nemůžu, Dianno. V každé sféře musí panovat řád. Musí to být.“

„Odkdy?“ Vrhla na mě ta slova s příchutí jedu. „Byl jsi pryč tisíc let. Zopakuj si to.“

„Víš, že nemůžu. Je třeba vytyčit hranici. Víš to, a víš, že je to na mně. Jinak by tu nebylo nic než čirý chaos. Povraždit je není spravedlnost ani vyrovnání účtů. Je to vyhlazení a pomsta. A až ta pomsta skončí, nezbyde ti nic. Jen si tak naděláš víc nepřátel, ne méně. Věř mi. Vím, že tě to bolí.“

Lehce se usmála, a pak svraštila čelo. Znal jsem ten výraz. Byl to jeden z mnoha, které jsem se naučil nazpaměť, a věděl jsem, co si myslí.

„Nechápej mě špatně.“ Postoupil jsem o krůček k ní, suť mi zapraskala pod nohama. „Chci ti pomoct. Nemusíš být sama. Nemusíš si procházet sama tím strašlivým žalem a ztrátou. Zabít je není způsob, jak se zahojit, a až ten hněv a žal zeslábne, nezůstane ti nic než prázdnota. Věř mi. Prosím.“

Dianna zaváhala. Jenom nepatrně, ale mně se v hrudi rozhořel uhlík naděje, naděje, kterou jsem pořád měl.

„Už jednou jsem ti věřila. Když jsme navštívili Novas, věřila jsem ti, když jsi tvrdil, že jí Kaden neublíží. Řekls, že mě drží na uzdě, a já poslechla. Zůstala jsem a čekala s tebou, a...“ Pevně zavřela oči, jako by chtěla zavřít cosi hluboko v sobě. Vzápětí se nadechla a prudce je otevřela. „Neexistuje varianta, ve které by zůstal naživu kdokoliv v tom zapletený, ale to už víš. Víš, že jdu po Kadenovi.“

Přikývl jsem. „A taky vím, co musíš udělat pro sílu, kterou k tomu potřebuješ. Co musíš pozřít a jak je to dlouho, co ses toho účastnila naposledy. Vím, co ti to udělá. Co už ti to udělalo.“

Znovu se usmála a rudé oči zaplály o odstín jasněji.

„Ano, protože znáš své nepřátele, že? Zrádné Ig’Morrutheny. Jsou to jediné, čeho se bohové báli. To jediné, co jim dokáže ublížit.“

„Musí být jiný způsob. Vím to. Pomůžu ti, jako jsi ty pomohla mně.“

„Dobře.“ Pokrčila pohrdavě jedním ramenem a zvedla ret. „Zabij je.“

„Cože?“

„Chceš mi pomoct? Pomoz. Zabij je. Hned. Začni Ethanem. Ujisti se, že to uvidí Drake, a pak zabij všechny jeho lidi. Drakea si nech nakonec, ať ví, jaké to je ztratit všechny.“

„Dianno.“

„Udělej to.“ Zvedla ruku a mávnutím na Drakea ukázala. „Chceš pomáhat? Pomoz.“

Mlčel jsem.

„To jsem si myslela.“ Vykročila ke mně, jen šeptala. „Protože když dojde na jádro věci, vždycky tu bude hranice, jak jsi řekl. Ty na jedné straně, já na druhé.“

„Nemusí to tak být.“

„Že ne? A nepřipomíná ti to naše první setkání? Když jsem proklouzla do Cechu. Věděls, že jsem na té schůzi vůbec neměla být? Měla jsem s Alistairem a Tobiasem hledat tu knihu, zatímco jste byli všichni dole. Ale nemohla jsem si pomoct. Tolik jsem ji chtěla chránit, že jsem si připnula dýku na stehno a vešla jsem. Jakmile jsem vstoupila do té budovy, zaplavilo mě to. Nemusela jsem tě ani hledat. Cítila jsem tě přes zdi.“

Zavřela oči a lehounce se zhoupla, jako by ochutnávala vzduch mezi námi.

Když prudce zvedla víčka, její oči, v nichž vířila divoká rudá, se staly středem mého světa. Zaťal jsem ruce, aby se mi netřásly.

„Jsi čistá, oslepující energie. Všechno ve mně pálíš. Cítíš to taky? Cítíš mě?“

Naklonil jsem hlavu a hleděl na ni. Uvědomil jsem si, že ne a že to ví. To, co mě k ní táhlo, vedlo do lesa.

„Rozptyluješ mě.“

Pomalu roztáhla rty v úsměvu. „Znáš mě tak dobře.“

Stromy za ní se zatřásly a postava přede mnou zmizela ve víru zelené magie. Nad stromy se zvedla mohutná šupinatá hlava, několik rohů, otočených dozadu, chránilo silnou lebku. Čelisti se doširoka rozevřely a uvnitř plála oranžová zář. Měl jsem vteřinu, abych zareagoval, vteřinu na rozhodnutí, koho zachráním, vteřinu na úspěch. Z tlamy vyšlehl oheň a likvidoval všechno, co měl v cestě.

Popadl jsem Logana a přenesl nás. Zhmotnili jsme se o pár mil hlouběji v lese. Za zády nám zaduněl výbuch. Žár mi olízl kůži, plameny pohltily sako. Vstal jsem a shodil ho. Panství hořelo, k nebi stoupal sloup kouře. Baldachýnem listů pronikala sytá záře plamenů. Ostatní nebešťané kašlali. Použil jsem část zaklínání, které mě před věky naučil otec, abych je ze sídla vyhnal.

„Dostaň odsud ostatní,“ poručil jsem.

Hleděl jsem k planoucí budově. Les kolem křičel, jak se stromy vyvracely a hořely.

„Jsi blázen.“ Logan mě popadl za paži. „Nemůžu tě tu nechat.“

„Budu v pořádku, Logane.“

„Viděls ji? Cítíš ten žár? Je žhavější než předtím. Je silnější, Samkieli, a já nesmím ztratit i tebe.“ Věděl jsem, že z něj mluví strach a nevyspání, logickou část mozku měl v módu přežití.

„Zapomněl jsi, že jsem opravdu nesmrtelný a taky ohnivzdorný? Dianniny plameny mi neublíží. Ty jsi v nebezpečí, ne já.“

Logan se podíval na mě, pak na pevnost a v očích se mu zablesklo. „Pamatuješ na Shangulion?“

Svraštil jsem čelo. Pak mi to došlo. „Ano.“

„Mám plán.“

6. Dianna

Při dalším kopnutí do břicha se Drake rozkašlal. Plameny olizovaly zdi, šplhaly výš a polykaly každý závěs, zarámovanou kresbu i obraz. Padala suť, jak se další část sídla zhroutila v trosky.

„Víš,“ zavrčela jsem, zaklonila hlavu a zvedla ruce, „musím k sobě být upřímná. Opravdu jsem mizerná sobecká mrcha.“

Další kopnutí a upírovo tělo sebou trhlo a znovu udeřilo o zem.

„Nesnáším, když někdo sahá na moje věci.“

Příští kopanec Drakea poslal po podlaze.

Narazil do protější zdi tak prudce, že kámen praskl. Zasténal a plival krev.

„A taky,“ zasmála jsem se a vykročila k němu, „chceš vědět, co je legrační? Opravdu jsem věřila, že to byla další zatracená iluze. Jak je to pitomé?“

Zvedla jsem ho za přední část košile. Rána mu rozsekla tvář.

„Představ si, jak jsem se cítila, když se to pouto krve přetrhlo.“

Další rána.

„Ta žhavá bolest, když jsem viděla, jak padá na zem.“

Další.

„A moje hloupé já, když mi došlo, že mě zradil ten, koho jsem měla za přítele.“

Prasklý ret se Drakeovi pomalu hojil, krev jenom kapala, ale rána na tváři se zkoušela zacelit a selhávala.

„Nevěděli jsme, že chce Gabby zabít.“ Drakeův hlas byl přidušený a plný bolesti, jak se v mém stisku pokoušel narovnat. „Řekl nám jenom, že mu ji máme přivést. Nic víc. Přísahám.“

„Nevyslovuj její jméno. Nikdy ho nevyslovuj,“ zasyčela jsem mezi zuby a zasáhla ho kolenem do břicha. Zhroutil se dopředu, ani se nebránil, ne jako předtím. „Věřil bys, že jsem riskovala všechno, abych před ním tvou rodinu ukryla, zatímco tys tu mou prodal?“

„Lituju toho. Opravdu, Dianno,“ trhl sebou.

„Jo?“ Zvrátila jsem mu hlavu dozadu, přinutila ho, aby se na mě díval. „Já taky lituju. Lituju, že jsem ti kdy důvěřovala, věřila, pomohla. Lituju, že jsem za tebou šla v té mizerné poušti. Lituju své naivity, že jsem tě měla za anděla, poslaného aby nás zachránil. A nejvíc lituju, že jsem si kdy myslela, že mám opravdového přítele.“

Hlas mi zakolísal, málem mě přemohly emoce. V očích mě pálilo a mlžil se mi zrak, měla jsem slzy na krajíčku. Bylo to tak pokaždé, když jsem mluvila se Samkielem. Zavřela jsem oči a představila si další zámek na řetězu na dveřích dalekého domu. Polkla jsem, otevřela oči, zahnala city a zamračila se na Drakea. Když nový zámek prudce zacvakl a nechal jen ledovou nenávist, zalila mě úleva.

„Zradil jsi mě tím nejhorším možným způsobem. Doufám, že až tě spálím na popel, už nikdy v posmrtném životě svou rodinu neuvidíš, stejně jako ji nikdy neuvidím já.“

Drake jenom přikývl, zahalila ho porážka.

„Udělej to.“

Popadla jsem ho za zátylek, táhla jsem, dokud neodhalil krk. Nebojoval, nehýbal se. Přejela jsem mu očima po hrdle. „Udělám, ale nejdřív chci vidět, jak se to stalo.“

Svaly na krku se mu napjaly, tepna pod čelistí pulzovala. Sklonila jsem ústa k rychlému tepu. Tesáky se pomalu prodloužily a pronikly mu kůží. Do úst mi vtékala krev a posílala mě pryč z téhle místnosti.

Stál jsem u velkého rámovaného okna v sídle a díval se, jak Samkiel a Dianna odcházejí dál do zahrady. Večeře byla menší katastrofa, než jsem čekal. Což bylo skvělé, jelikož Ethan nebyl tak zdvořilý, jak jsme se domluvili.

Ethan za mnou vzdychl. „Opravdu myslíš, že to, co Camilla viděla, je pravda?“

„Camillini předkové žili tak hluboko v minulosti, že je nedokážeme ani datovat. Pokud jí nějaká magická moc náhle dala vize, tak ano, myslím.“

Ušklíbl jsem se. „Nějaká magická moc? Mluvíš jako otec. Copak, myslíš si, že je to zásah Sudby?“

Ethan potáhl z doutníku.

„Nevěřím v Sudbu.“

„Proč si ho tak znepřátelit?“ Zmizeli v zahradě a já se odvrátil od okna.

„Říká provokatér.“ Ethan znovu dlouze potáhl z doutníku. Na konci zaplála oranžová jiskra.

„Myslel jsem, že ty šaty jsou dobrý nápad. Jenom jsem chtěl vidět, jestli se na ni dívá stejně jako Kaden.“

„To je jak?“

„Jako na trofej pro vítěze, kus masa.“

Ethan vydechl kouř a oklepal doutník do popelníku.

„A jak se na ni Ničitel světa dívá, bratře?“

„Jako jsem se já před dávnými lety díval na Seraphine a jak se ty díváš na Naomi.“ Ethan mi pohlédl do očí. „Jako by bez ní svět neexistoval.“

Ethan odvrátil zrak. „Pro dobro světa doufám, že máš pravdu.“

Přikývl jsem a Ethan se ušklíbl. Znovu potáhl, ale uprostřed nádechu se zarazil a zahleděl se na zrcadlo na protější straně pokoje. Bzučelo a odraz kolísal.

„Volá. Pusť nahlas nějakou hudbu, aby přehlušila zvuk, a zajisti, že zůstanou v zahradě.“

Zasalutoval jsem mu.

Obraz se zachvěl a scéna se změnila.

Stříbrným městem tančilo slunce a já si upravil sluneční brýle.

„Odkud vůbec víš o téhle kavárně, Drakeu? Nikdy jsi ve Stříbrném městě nebyl, že?“ Gabriella žertovala a smála se a šťouchla mě prstem do boku.

Prudce jsem se odtáhla od Drakeova hrdla. Zajíkla jsem se, krev mi vytekla ze rtů a zalila bradu. Za mnou tančily praskající plameny, znovu jsem viděla hořící panství. Gabby. Hlas měla tak čistý, svěží a šťastný. Copak už jsem ho zapomněla? Copak už mi krev, kterou jsem vypila, ukradla vzpomínky na ni? Drake se na mě zhroutil. Držela jsem mu hlavu a trhaně oddechovala, zatímco mi v podvědomí tančil její úsměv. Víc. Potřebuju víc.

Znovu jsem sklonila hlavu a zabořila tesáky hlouběji. Drake zasténal a já cítila, jak mi ten zvuk vibruje na rtech. Podržela jsem ho v zátylku a přitáhla si ho blíž.

Stříbrné město se vrátilo, ale tentokrát jsme byli v obchodě, stáli ve frontě.

„Vezmi si co chceš. Platím.“

Zazubil jsem se na ni, doufal jsem, že přesvědčivě. Kdyby se upíři mohli potit, teklo by ze mě. Usmála se na mě. Nenáviděl jsem to. Neusmívej se na mě, Gabby. Bojím se, že tu nejsme pro zábavu.

Tmavovlasá nebešťanka, která šla s ní, zachytila můj pohled a přimhouřila oči. Ochranitelsky postávala vedle Gabby, držela se na dosah. Dianně by se to zamlouvalo. Potřásl jsem hlavou, zaháněl jsem tu myšlenku, než mi rozbije mou nejlepší falešnou fasádu.

„A taky co chcete vy, paní Neverro.“

Tak se jmenuje. Je to Loganova žena. On je naštěstí jinde. Jediným problémem byl Rick. Ten smrtelník se na mě od začátku mračil.

„Odkud Gabriellu znáš?“ zeptal se s náznakem žárlivosti a lepil se na ni. Bylo mi ho líto, že ji miluje. Věděl jsem, co přijde.

Gabriella do něho šťouchla, věděla, proč se ptá. Tolik mi to připomnělo Diannu.

„Pracuju s její sestrou. Známe se dlouho,“ zazubil jsem se na Gabriellu.

Ta se usmála. „Sem tě poslal Samkiel?“

„Ano.“ Mrkl jsem na ni. Fronta se pohnula. „Je tak milý. Ty historky jsou úplně vedle.“

Gabriella se zachichotala a zastrčila si za ucho pramen vlasů. „Jak se vede Dianně?“

Samozřejmě, dělala si starost jenom o sestru. To měly společné.

„Drzá jako vždycky.“

Usmála se na mě a hravě do mě šťouchla, jako to vždycky dělala její sestra. „Chyběl jsi mi. Až to skončí, měl bys mě navštěvovat častěji.“

Neříkej to a neusmívej se na mě, prosím.

„Jistě.“ Přinutil jsem se k úsměvu.

Došli jsme k pultu. Barista se na nás usmál. „Dobrý den, co–“ Slova utichla, oči byly náhle skelné – loutka, která není ve službě. Celá kavárna ztichla, jak provázky, které ji řídily, praskly. Zpoza stěny oddělující kavárnu od kuchyně vyšel Kaden, Tobiase po pravém boku. Kaden usrkl kávu.

„Víte, myslel bych, že do takového důležitého města nepustí jen tak každého.“ Zatočil kávou v kelímku.

Když se na mě usmál, sevřel se mi žaludek. Přesně jsem viděl, kdy Gabriellu zalil strach.

„Drakeu. Musíme pryč.“

Ustoupil jsem od ní, ode všech, prostor nás v nejednom zatraceném smyslu definitivně rozdělil.

„Mrzí mě to, Gabriello. Každopádně, opravdu jsem vás měl obě rád.“

Oči se jí zaleskly a sevřela Rickovu paži. „Cos udělal?“

Z obvinění v jejím hlase a vědomí zrady v očích se mi sevřel žaludek. „To, co mi řekli. Odvedl jsem tě tak daleko od Cechu, aby posily nedorazily včas.“

Neverra nezaváhala, v rukách se jí objevily dvě čepele, ze kterých sálala moc, a přešla před Gabriellu. „Oba tady zemřete,“ prohlásila chladně.

Tak mocná a odvážná nebešťanka.

„Mám tak rád, když všichni zkoušíte bojovat.“ Kaden se zazubil na Tobiase, který mu oplatil jen pousmáním.

Kadenův úsměv se změnil ve vražedný. Tobias zvedl ruku a lidé v kavárně se schoulili a sesypali, mrtvoly se vrátily do stavu, v jakém je zasáhla smrt. Pak nás ale jedna po druhé obklíčily, připravené pomoct svému pánu. Neverra se zarazila a šokovaně to sledovala. Gabriella se zjevnou hrůzou zvedla ruce, aby si zakryla ústa.

„Tady nevyhraješ, malá nebešťanko, ale chci vidět, jak to zkusíš,“ vysmíval se Kaden.

Místnost se otřásla a obrazy se rozmazaly.

Neverra se vrhla ke Kadenovi, její meče ve vzduchu zpívaly. Bylo jedno, s kolika těly se vypořádala. Kaden měl přesilu. Jednou rukou ji popadl za krk a otevřel v podlaze ohnivý portál. Vzdorovala, ale byl silnější. Čepele spadly, on se zasmál a hodil ji do zející temnoty.

Kavárna se otřásala, realita se zkroutila, jako by se čas rychle převíjel dopředu.

Tobias držel za krk bezvládného Ricka, který měl tvář samou modřinu, jak se pokoušel bojovat a prohrál.

Svět se znovu otřásl.

Gabby v Kadenově sevření kopala a ječela, po tvářích jí tekly slzy. Skočil s ní do portálu a zmizel.

Následoval jsem je a pohltila mě temnota.

Zaklonila jsem hlavu. Vzpomínka bledla. Vysála jsem Drakeovi skoro všechnu krev a bylo mi to jedno. Zavedl ji ke Kadenovi. Vidět to, cítit, co cítil, a vědět, že se to ani nepokusil zastavit. Nezaváhal, ani ho nenapadlo změnit názor. Tím se rozbil jakýkoliv vztah, který nám snad ještě zbýval. Kousek srdce, který mi ještě zůstal, byl na cáry. Neměla jsem žádné skutečné přátele. Nikdy. A kvůli němu jsem neměla ani rodinu. Poslední pouto se přetrhlo a veškeré city jako by ve mně umřely.

„Já – lituju toho,“ podařilo se vydechnout Drakeovi, zatímco jsem ho držela.

Zatáhla jsem tesáky. „Ne, ale budeš.“ Hlas se mi lámal. Vzpomínka na ni odplouvala. „Vy všichni budete litovat.“

7. Samkiel

Les se hroutil, stromy padaly a hořely, jak se požár šířil.

Vzduch naplnil hustý kouř a zahalil svět tmou, která teď Diannu polykala. Oheň tančil všude kolem, moc, kterou vyslala, Onunu sežehla a všechno pokrývala hustým černým popelem. V jeho brázdě nic nepřežilo, nic. Stromy praskaly a vybuchovaly, do vzduchu vyletovaly jiskry. Zasáhly mě vlny spalujícího žáru. Tenhle oheň ze zrodil z žalu a zuřivosti; spalovala vše příliš silně a příliš rychle.

U hlavních schodů zpola spáleného sídla ležela hromádka matného černého popela a já věděl, že Ethan už není. Přešel jsem k sežehnuté dodávce, ve které byl předtím Drake. Dveře byly vyrvané z pantů, ale uvnitř nebyl popel. Přemýšlel jsem, jestli utekl, aby unikl ohni, nebo jestli ho vytáhla ven.

Jedno okno v patře vybuchlo a plameny hledající vzduch vyšlehly ven.

Kameny při Diannině útoku popraskaly, ale hlavní zdi z posledních sil držely. Celé se to brzy zhroutí. Polkl jsem rostoucí knedlík v krku a vystoupal po sežehlých schodech do zničeného domu. Hlavní dveře už neexistovaly. Opatrně jsem prošel dovnitř.

Kdysi reprezentativní a okázalý interiér čpěl spáleným dřevem a kameny. Z chodby vpravo se valil dým, takže jsem tam zamířil. Zašel jsem za roh, pak za další, doufal jsem, že ji najdu, než ho zabije. Nemohl jsem to dovolit, ale z jiného důvodu, než si myslela. Něco ve mně se bálo, že když to udělá, ztratím ji navždy.

Byla tam tma a ticho, tahle část domu byla zatím venkovní zkázou nedotčená. Našlapoval jsem zlehka, krok za krokem. Okázalý lustr nade mnou se zvolna houpal, jediná věc kromě mě, která se tu hýbala. Ve všech koutech se sbíhala tma. Postupoval jsem do hloubi domu a cítil na sobě oči. Zostřil jsem smysly a naslouchal, abych je našel, ale nic jsem neslyšel.

„Viděla jsem to.“

Její hlas mi zašeptal do ucha. Lekl jsem se a prudce se otočil, čekal jsem, že ji uvidím přímo za sebou, ale nikdo tam nebyl. Nemožné.

„Viděla jsem, jak ji obelstil.“

Pomalu jsem se otáčel, pátral po ní v místnosti, ale nikde jsem ji neviděl. Hlas jako by vycházel odevšad, ale přitom mi důvěrně šeptal do ucha.

„Když jsem se na něm krmila, viděla jsem, jak ji vylákal, co řekl. Drake to vždycky pěkně uměl se slovy, víš? Byla šťastná, že ho vidí. Věřila mu, protože jsem jí řekla, že může. Pověděla jsem jí spoustu věcí.“

Pokračoval jsem dál do domu. Vzduch s každým krokem těžkl. Vešel jsem do další místnosti. Velké dveře se za mnou zabouchly. Prsteny mi na rukou vibrovaly, cítily rostoucí hrozbu. Ale nebyla to hrozba. Byla to Dianna. Moje Dianna.

„Není to tvoje chyba,“ zavolal jsem.

Polaskal mě hlas, sametový a ledový. Naskočila mi husí kůže a podvědomí zaplavil instinkt bojovat nebo utéct.

„Že ne?“

Prudce jsem se otočil k tomu hlasu, teď pevnému a skutečnému, a ztuhl jsem. Stála v klenutém průchodu do chodby a držela zakrváceného a potlučeného Drakea za límec. Velká rána na krku mu krvácela a promáčela uválené oblečení. Přistoupil jsem blíž, prázdné ruce před sebou.

„Vždycky hrdina.“ Přejela mě pohledem a pak se mi podívala do očí. „Vždycky jsem se považovala za netvora, a teď je to asi pravda. Nemáš ponětí, co jsem udělala. Co všechno udělám. Dřív jsem tuhle svou část nenáviděla. Neuvědomila jsem si, jak by bylo osvobozující netrápit se tím a plně ji obejmout.“ Na tvář se jí pomalu vkradl úsměv, tesáky se zaleskly. Stiskla Drakeův krk tak pevně, že jí krev stékala přes prsty. „Už k ní necítím nenávist.“

„Dianno.“

Nechával jsem dlaně otevřené, aby viděla, že jí nechci ublížit.

„Víš, to ani není moje pravé jméno.“

„Cože?“ zavrtěl jsem hlavou a nechal jednu ruku klesnout.

„Je to Mer-Ka. Když jsme poprvé dorazily na Onunu, Ain nám změnila jména. Tvrdila, že je to nový začátek. Jsou z nějakého hloupého seriálu, který si hloupě zidealizovala. Dianna a Gabby, sestry v městečku, které mají svoje životy, práci a všechno, co chtěla získat i pro nás.“ V hlubinách očí jí plála pomsta, tak silná a čirá, až mě to zaskočilo. „Ale ty a já známe pravdu. V našem světě není nic normálního. Žádné šťastné konce. Nemůžeme zachránit ani ty, které milujeme.“

Znovu měla ten zmučený, krutý výraz.

„Nikdy jsem ti neřekl, že jsem s Gabby mluvil.“

Zastavila se a naklonila hlavu; to gesto k ní nepatřilo.

„V tomhle sídle, před měsíci. Když jsme tu byli poprvé.“ Podíval jsem se za ni. Blížil se Logan. Pohyboval rukama a Dianně se pod nohama objevily runy. Potřeboval jsem, aby se dívala na mě, soustředila se na mě. „Volal jsem, abych zkontroloval, jak se daří ostatním, ale vzala to Gabby. Vyprávěla o podobné době jako teď. Že když ses poprvé změnila, bylo snadné předstírat, že jsi něco, co nejsi, protože jsi cítila vinu. Taky mi řekla, že to s tebou nikdy nevzdala. Ani já to nikdy nevzdám.“

„Ty nejsi ona,“ zavrčela a stiskla Drakea ještě pevněji.

Pevně jsem čelil tomu krutému, rozervanému pohledu. „Jistěže ne. Záleží mi na tobě úplně jiným způsobem. Jsem pro tebe ochotný udělat neuvěřitelné věci. Odmítám ti dovolit, aby sis ubližovala, ať jsi ke mně jakkoliv krutá a zlá. Vím, že tě to bolí. Truchlíš a tvor jako ty cítí žal stejně silně a hluboce, jako miluje.“

„Pleteš se.“ Zaťala nehty Drakeovi do krku. „To už je za mnou. Teď chci jenom krev.“

Ruce jí zažhnuly a Drakea olízly plameny. Upír vykřikl tak hlasitě, že přehlušil Loganovy kroky. Ten proklouzl za Diannu, vytrhl jí ho z rukou a položil ho vedle mě. Drake se svezl na zem; Logan se postavil z druhé strany a něco mumlal.

„Neutíkej,“ vyštěkl jsem na Drakea, ale ten ani nezvedl hlavu.

Dianna zaklela a vyběhla, ruce v plamenech. Pod nohama se jí objevila poslední runa a ona narazila do neviditelné zdi. Zalétla očima na zem, pak zpět na nás, a zavrčela. Logan se planoucí dýkou řízl do dlaně a promluvil dávným jazykem. Její světelné vězení se rozsvítilo, sloup, ve kterém stála, se natáhl ke stropu. Obklopil ji stříbrný válec, který ji měl zadržet. Kruh se zapečetil a plně ji zamkl uvnitř. Bušila proti němu pěstmi, vrážela do něj, její zuřivost bublala na povrch. Kopala a plivala, každým coulem divoké zvíře lapené v osidle. Vypila příliš mnoho krve a vězení ji nejen zadrží, ale bude utrpením. Když jsem si to uvědomil, sevřel se mi žaludek.

„Nemůže zůstat takhle.“ Zamračil jsem se na Logana, který si otíral čelo a lapal po dechu. Už tak zažívala bolest. Nezpůsobím jí další.

„Nepoužil jsem spalující runu. Je to základ, má jen zadržet.“ Podíval se na rytiny na podlaze a pak na ni. „Nemyslím, že má bolesti. Myslím, že se vzteká.“

Oheň dorazil až k nám, ale před jejím pohledem se plameny rozutekly. Stáhly se a doutnaly v tmavém koutě, netrpělivě čekaly na její rozkaz. Venku se kupily mraky, valily se oblohou. Žádné hromy, žádné blesky, jen plášť temnoty.

„Samkieli. Přísahám, že jí neubližuju,“ zasykl na mě Logan, který si myslel, že za tu náhlou změnu počasí můžu já. Ale já to nebyl a uvědomil jsem si, že jsem to možná nebyl já ani předtím. Prsteny na mých prstech začaly vibrovat.

Hrozba! Hrozba!

Ohlédl jsem se na Logana, který se podíval na svoje prsteny a pak znovu na mě. Taky to cítil. Dianna uprostřed runového vězení znehybněla, upřela na mě oči, svěsila ruce a rozevřela dlaně.

„Už mě nemůžeš spoutat. Nikdo nemůže.“

Jen co to dořekla, udeřila dlaněmi do podlahy pod svýma nohama. Vyšlehl z ní oheň a naplnil kruh oranžovými a rudými plameny. Stoupal až ke stropu, sloup zkázy hledající cestu ven. Už jsem ji přes husté plameny neviděl. S Loganem jsme o krok couvli a sledovali, jak runy na podlaze jedna po druhé hoří. Syčely, kouřilo se z nich, jak je její moc přemáhala a mazala. Kruhové vězení krátce zakolísalo a obnovilo se, ale jen taktak.

„Dianno, dost. Vím, že to bolí, ale mysli. Prosím. Půjdeš po něm sama a on tě zabije. Podívej se, co nám udělal Tobias. Jsou to králové Yejedinu. K porážce jednoho z nich byli potřeba bohové. Bohové, Dianno. Několik.“

Neposlouchala.

Znovu strašlivě zařvala. Kruh vybuchl. Roztáhla křídla a švihla obrovským, vražedným ocasem.

Srdce se mi zastavilo, neuvažoval jsem, jednal jsem čistě instinktivně. V jednu chvíli jsme byli ve zbořeném sídle a vzápětí v hustém lese půl míle odtamtud.

Logan za mnou kašlal a já sledoval, jak ohromné tělo vzlétá k nebi. Vrhla se dolů, vychrlila oheň na stromy a pak přelétla nad hořícím domem k zahradě. Její odhodlání vymazat všechny vzpomínky na tohle místo, dokonce i na nás, mi lámalo srdce. Vzduch náhle rozčíslo poslední hrozivé zařvání. Pevná, mocná křídla se opřela o vítr, zvedala ji k nebi a nesla pryč odsud.

Logan se sklonil nad zhroucenou postavou. Za ním praskaly plameny. V dálce se zbortilo zničené panství. Vzedmul se oblak popela a zastínil měsíc i hvězdy.

Popadl jsem Drakea za límec spálené košile a zvedl ho. „Vidíš to? Vidíš, co tvoje zrada stála mě i svět?“

Logan mě chytil za rukáv a zarazil mě. Konečně jsem se na Drakea podíval. Vůbec se nebránil, na krku, na tváři i na těle měl spáleniny. Nehojily se. Postavil jsem ho na nohy, můj hněv ustoupil a jeho místo převzal strach. Když se upírovy nohy dotkly země, podlomily se mu a on se zády udeřil o strom za sebou. Kašlal a sténal a držel se za hruď.

„Musíme odsud,“ řekl jsem. V popelu, kouři a jiskrách se skoro nedalo dýchat a nebylo nic vidět. Zaplavily mě vzpomínky na požár na Rašearim. Znal jsem skutečnou sílu Ig’Morruthenů, zkázu, kterou působili. I ten nejsilnější svět mohli proměnit v popel a trosky. Jen mě nikdy nenapadlo, že uvidím, jak moje Dianna podléhá touze ničit. Bolavé srdce se k ní natáhlo, doufalo v odpověď, ale žádná nepřišla. Cítil jsem se prázdný a zahlcený zároveň, nebyl jsem si jistý, jestli jsem to já nebo zda cítím ji.

Ne, ne, ne!

„Já vím.“