Dobrodružství
popelářského auta

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Michal Pich

Dobrodružství popelářského auta – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Tuto knihu bych rád věnoval svým dětem,

Marovi a Danymu.

Dvěma klukům, kteří mi umožnili vrátit se do dětských let, takže jsem je mohl prožít znovu. Každý okamžik, kdy mě nechali nakouknout do svého dětského světa, byl pro mě tím největším darem.

Díky, kluci!

Bylo to vážně skvělý.

Už jako malý kluk jsem miloval pohádky. Ostatně kdo ne? Dobrý hrdina v nich vždy porazil toho zlého a já tak získal pocit bezpečí a taky vědomí, že se zlem se musí bojovat. Pohádky prostě k životu patří. Díky nim v dětství poznáváme svět kolem sebe a učíme se novým věcem. Já jsem měl štěstí: kromě pohádek, co známe všichni, si pro mě příběhy vymýšlel můj dědeček, ke kterému jsem jako malý často jezdíval. Dával do nich kus sebe. A o to víc si dnes vážím nejen společných okamžiků, ale i těch dávno zapomenutých nezaznamenaných příběhů.

Když jsem se stal tátou, hned jsem věděl, že chci svým dětem taky dopřát krásné chvíle s vyprávěnými příběhy. A tak jsem jim zkrátka pohádky začal povídat. A protože mám ratolesti hned dvě, měl jsem dost času příběhy vypilovat.

A ty příběhy pro mé děti teď předkládám i vám. Pro ponaučení, pro ukrácení dlouhých chvil nebo prostě jen tak pro radost a potěšení.

Michal

Příběh 1

Franta a Brumla
jedou do lesa

Bylo jedno popelářské auto a to se jmenovalo Brumla. Bylo úplně celé oranžové jako pomeranč. Mělo kabinu, čtyři kola a vzadu veliký kontejner, do kterého se sypal všechen binec. Jednoho slunečného rána přišel řidič Franta do garáže a už z dálky volal: „Brumlo, Brumlo, kamaráde můj velikej, dneska pro tebe mám obrovské překvapení!“

„A jaké?“ zeptal se zvědavě Brumla.

„Dnes pojedeme do lesa.“

„Tam jsme dlouho nebyli. Moc se těším!“ zaradoval se Brumla.

„Uklidíme tam nepořádek a podíváme se na zvířátka,“ pousmál se Franta.

„Tak jo, můžeme vyrazit,“ zavelel Brumla.

Franta nasedl do kabiny, nastartoval motor, pákou zařadil jedničku a vyrazili. Jeli po silnici, až přijeli k velikému vlakovému přejezdu. Závory byly dole a semafor dělal „bim bam, bim bam, bim bam“. Franta zastavil, vypnul motor a čekal. Za malou chvíli uslyšeli, jak ze zatáčky odfukuje veliká světlezelená mašinka Lilinka. Táhla za sebou spoustu nákladních vagonů – některé vezly auta, jiné motorky, přívěsy, pneumatiky, a dokonce tam byly i vagony plné dlouhých dřevěných klád.

Jakmile mašinka i se všemi vagony projela, semafor přestal dělat „bim bam, bim bam“, závory se zvedly, Franta znovu nastartoval a vyrazili dál.

Zanedlouho přijeli k veliké křižovatce. Rovně se jelo do města, doprava do lesa a na nádraží a doleva do přístavu. Franta s Brumlou odbočili doprava, směrem k lesu. Jen kousek za křižovatkou byla nenápadná cestička vedoucí mezi stromy. Franta dal blinkr doprava, přibrzdil a pomalu sjel ze silnice.

Jeli po cestě, po které jezdí traktory nebo auta, když v lese pracují. Po stejných cestičkách ale chodí také lidé na výlety. A bohužel, občas se najde někdo, kdo na zem odhodí papír od čokolády nebo prázdnou láhev. Přitom všichni vědí, že to není správné. Naštěstí lidé, kteří v lese pracují, tyto odpadky sbírají a dávají do košů. A právě tyto koše dnes přijeli Franta s Brumlou vysypat.

„Franto, jsme na místě!“ vykřikl po chvíli jízdy Brumla.

„Jojo, máš pravdu, už to vidím,“ odpověděl Franta.

Na kraji lesa stálo odpočívadlo pro výletníky. Byly tam dvě dřevěné lavičky se stolem pod velkou střechou, která chránila sezení před deštěm. Vedle odpočívadla stál plný odpadkový koš. Franta u něj zastavil, vypnul motor a šel koš vysypat do kontejneru. Když se vrátil, ozval se Brumla: „Franto, co kdybychom se tady chvíli zdrželi a počkali, jestli neuvidíme nějaká zvířátka?“

„To není špatný nápad,“ usmál se Franta. „Chvíli tady budeme potichu čekat a třeba se někdo ukáže.“

Netrvalo to ani pět minut a zaslechli záhadné ťukání „ťuk ťuk, ťuk ťuk, ťuk ťuk“, které se ozývalo z hloubi lesa.

„Co to je, Frantíku?“ zašeptal překvapeně Brumla.

„To bude asi datel,“ odpověděl Franta. „Pomáhá stromům, aby byly zdravé. Když najde pod kůrou červíka, vyklovne ho ven a stromu uleví.“

A než to Franta dořekl, po větvi před nimi proběhla malá veverka.

„Franto, viděl jsi ji?“ zašeptal Brumla.

„Viděl, byla malinká…“ usmál se Franta.

Najednou Franta velmi tiše povídá: „Brumlo, pomalu se podívej doprava, na tu louku. Přišly tam dvě srnky, tak ať je nevyplašíš.“

„Vidím je,“ zašeptal Brumla. „Jedna je velká, to je asi máma, a druhá menší, její miminko.“

„Říká se mu koloušek,“ doplnil Brumlu s úsměvem Franta.

A bylo to přesně tak – na louku vyrazily dvě srnky a Franta s Brumlou měli velké štěstí, že si jich všimli.

„To je nádhera, úplně něco jiného než shon ve městě,“ řekl Brumla. „Město mám rád, pořád se tam něco děje, mám tam plno kamarádů, ale les – les je nádherné místo,“ dodal.

„Škoda že sem nejezdíme častěji,“ povzdechl si Franta.

„Ano,“ přikývl Brumla a dodal, „o to víc jsem ale rád, když sem jednou za čas přijedeme. Mám pocit, že je to tady pokaždé jiné.“

„Milý Brumlo, les se mění podle toho, jestli je jaro nebo zima, jestli do něj přijdeš ráno nebo v podvečer. Světlo nebo vítr někdy les promění tak, že ho ani nepoznáš. Často se proto stává, že se v něm lidé dokonce i ztratí. Proto je důležité nechodit do lesa sám.“

„Neboj, Franto,“ usmál se Brumla, „já sem jezdím jen s tebou.“

Brumlovi i Frantovi se v lese moc líbilo, ale věděli, že je čeká ještě cesta zpět do garáže, a tak brzy vyrazili domů. Franta nastartoval, zařadil zpátečku a pomalu se otočil. Po stejné cestě, jakou přijeli, se vraceli zpět. Vyjeli z lesa k silnici. Franta se pořádně rozhlédl na obě strany, jestli nejede nějaké auto, a pak zatočil doleva k městu. Na velké křižovatce u pneuservisu odbočili opět doleva a vydali se směrem k vlakovému přejezdu.

Závory byly nahoře, takže mohli projet. Franta ale jako vždy přibrzdil a pečlivě se rozhlédl – nejprve doleva, pak doprava a znovu doleva. Když se přesvědčil, že je vše v pořádku, přejel vlakové koleje a pokračoval do garáže. Když přijeli, už se stmívalo. Franta zaparkoval na Brumlovo místo a poděkoval mu za hezký den.

„I já tobě děkuji, Franto. Dnes jsme byli moc užiteční, odvezli jsme z lesa odpadky a udělali jej zase o něco hezčí,“ pousmál se Brumla.

Franta ještě ode dveří Brumlovi zamával a pak už jen cvakla klika a Brumla mohl jít spát. A protože se na obloze začaly objevovat hvězdičky a měsíček, zazvonil zvonec a pohádce o Brumlovi, Frantovi a jejich cestě do lesa je konec.

Tatíííí – kam pojede Franta s Brumlou zítra? To byla otázka, kterou naše příběhy před spaním pravidelně končily. No to já ještě nevím, odpovídal jsem. Možná do muzea, do kina, do lesa na houby nebo že by na letiště? Postupem času jsem si začal sám uvědomovat, že jsem od prvotního naprosto nepromyšleného vyprávění pohádek přešel k vymýšlení příběhů tak, aby se z nich děti dozvěděly vždy něco nového. Aby je inspirovaly v tom, o co se budou zajímat. Začal jsem proto nad příběhy stále více přemýšlet. Musí být pro děti poutavé, musí v nich být něco, co je zajímá, ale zároveň chci, aby se díky nim něco dozvěděly, aby je ty příběhy něčím formovaly. A tak jsem do vyprávění zahrnul i své vlastní zážitky třeba z míst, která jsem kdysi navštívil nebo kam jsem se naopak s dětmi chystal brzo vyrazit.

Příběh 2

Franta a Brumla
jedou do přístavu

„A jaké?“ zeptal se zvědavě Brumla.

Franta se tajemně usmál: „Dnes pojedeme do přístavu!“

„Tak to jo,“ rozzářil se Brumla. „Tam jsme ještě nikdy nebyli!“

„To by se mi moc líbilo,“ rozzářil se Brumla. „Tak pojď, Franto, zajedeme se na ně podívat.“