Všechny postavy a události v této knize – přestože mohou někomu připadat více či méně povědomé – jsou smyšlené a jakákoli podobnost s reálnými osobami či skutečnostmi je čistě náhodná.

Argo © 2026

Euromedia Group, a. s. © 2026

David Urban & Vladimír Zlý © 2026

ISBN 978-80-257-5053-7

1. část

KAPITOLA 1

středa 12. března 2025, kolem poledne sídliště Hornická v Českém Těšíně, v parku u školy

Severní stranu parkoviště obklopovalo husté křoví. Za ním vyrůstaly desítky stromů a dalších keřů. Proluky a mýtinky mezi nimi bily do očí jako úsměv s vytrhanými zuby. Vedení města původně zamýšlelo nedaleko školy provést revitalizaci starého parku, jenž se v uplynulých letech proměnil v nelegální skládku odpadu a místo, kde bezdomovci s narkomany vytvářeli squaty. Bohužel došlo k přesměrování finančních toků a z velkolepých plánů na moderní park, plný dětských hřišť a sportovišť, sešlo.

Strážníci denně bojovali s tím, aby se v okolí školy nezdržovaly pochybné existence, jež svou přítomností ohrožovaly děti a žebráním obtěžovaly návštěvníky nedalekého supermarketu. Bylo to jako boj s větrnými mlýny. Po velkých raziích a zatýkání se okolí na pár dní vylidnilo, ale jakmile se situace trochu uklidnila, českotěšínská chátra se do své oblíbené lokality vrátila.

Dnes bylo místo až na pár spících bezdomovců ve středu malého parku opuštěné. Po předvčerejší razii si většina obyvatel našla ubytování jinde a zatím se nevrátila. Jen ti chytřejší nelenili a včas obsadili místa, kde zůstaly celty stanů, igelity a matrace. I tady platilo pořekadlo – kdo dřív přijde, ten dřív mele.

Mladík zde ovšem místo k přespání ani zabydlení nehledal. Chodil sem jen proto, aby se setkal s dealerem, pořídil si u něj další dávku a v klidu si ji na lavičce za nedalekým křovím vpravil do žil. Snad mu dá na dluh, protože v kapse mladíkovi chrastilo jen pár drobáků. Možná by to stačilo na malou ochutnávku k zahnání počínajícího absťáku, kdyby se vyjednávání nepodařilo.

Prodejce však stále nedorazil.

Bylo to jako naschvál. Mladík se zkroutil bolestí, když se ozval další záchvěv rostoucích abstinenčních příznaků. Chvilku ještě vydrží, ale zanedlouho už za sebe nebude ručit.

Opřel se o strom za hustým křovím a přes hlavu si natáhl kapuci. Z kapsy mikiny vytáhl dlouhou pevnou tkaničku a omotal si ji kolem prstů. Podobné hrátky se šňůrkou nebo tkaničkou ho při absťáku překvapivě uklidňovaly.

Kalným zrakem se zadíval na prostranství před školou. Nutně potřeboval peníze, které by mohl získat třeba v bazaru prodejem ukradeného mobilu. A kdo u sebe obvykle mívá mobil a nedokáže ho ubránit?

S odporným šklebem na tváři si sám odpověděl. Ano, kdejaký fakan už dnes vlastní mobil, aby se mu rodiče mohli kdykoli dovolat. Kdyby se na něj usmálo štěstí a ukořistil by nějaký drahý, ideálně neblokovaný kousek, nakoupil by si drog, co tělo ráčí. Při představě několikadenního nepřetržitého rauše se chrchlavě zasmál.

Zamžoural ke vstupu do školy a zaměřil pozornost na vycházející děti. Většina šla na opačnou stranu nebo je doprovázel některý z rodičů, ale věřil, že minimálně jedno půjde samo jeho směrem. Jakmile se tak stane a nebude kolem ani živáčka, skočí po něm, strhne mu aktovku, sebere mobil a uteče.

Co když se bude bránit?

Nevadí! Udělá to, co už několikrát předtím. Omráčí ho kamenem nebo trochu přidusí svojí šťastnou tkaničkou. Zasmál se a šňůrku z prstů zase odmotal. Natáhl ji mezi rukama, jako by po ní měl přejít miniaturní provazochodec, a souběžně ji začal namotávat na oba ukazováky. Vybavil si slovo garota. Nevzpomínal si, co přesně znamená, ale určitě nějak souviselo s tím, co ho napadlo. Pravděpodobně ho zaslechl kdysi dávno v televizi. Byť by o tom kdekdo pochyboval, skutečně kdysi žil s mámou a tátou. Spořádaný, hodný chlapec. Jeden domov, jedna rodina.

To ale odvál čas.

Čas a drogy.

Narůstající absťák ho ze vzpomínek nekompromisně vrátil do reality. Nikde žádné osamělé dítě. Možná by to mohl zkusit po dobrém. Oproti jiným narkomanům jeho tvář nehyzdily šrámy ani boláky. Holky tvrdily, že působí sympaticky.

Dokud nedal nahlas průchod svým myšlenkovým pochodům…

Netrvalo dlouho a dívky rychle změnily názor. Zaškaredil se, když si vzpomněl, jak se mu nejdříve podbízely a po chvilce raději dělaly, že ho neslyší nebo rovnou vůbec neznají. Tyhle kecy a přetvářka ho vždycky štvaly, ale několikrát mu vzhled pomohl. Možná by toho mohl využít i teď. Třeba by mu nějaké dítě na tu hru skočilo a nechalo se přesvědčit, aby s ním šlo a dobrovolně mu mobil půjčilo. Navždy.

Čas se táhl jako sopel a ideální oběť stále v nedohlednu. Možná by mohl zkusit štěstí na opačné straně parčíku.

Odlepil se od stromu a podél keřů si to namířil k blízkému sídlu křesťanského sboru. Zastavil se u lampy veřejného osvětlení a zadíval se na skupinku pánbíčkářů. Prvotní myšlenku zaplašil. Bylo jich hodně, tohle nedá.

Zadíval se k nedaleké samoobsluze. Potěšeně se zašklebil, když uviděl několik důchodců vycházejících z malé prodejny smíšeného zboží. Skutečný chrám konzumu stál přes cestu vedle nemocnice. Jenže tam by hodně riskoval – spousta lidí, kamer… zkusil to jednou a nepochodil. Raději volil odlehlejší místa s menší koncentrací lidí.

Spokojeně pokýval hlavou. Jo, dneska se zachrání díky nějakému malému parchantovi nebo babce. Anebo rovnou spáchá dvojboj a okrade obě věkové skupiny.

Přece v tom nebude dělat rozdíly.

KAPITOLA 2

středa 12. března 2025, po poledni sídliště Hornická v Českém Těšíně

Jako každou středu i tentokrát se Anna Berkyová vypravila na tradiční nákup do nedalekého hypermarketu s velkým červeným „K“ ve znaku. Opět nakoupila spoustu nezbytností. Těm akčním cenám prostě nedokáže odolat…

Při zpáteční cestě se potkala s Marií Kovařčíkovou, vracející se ze sousední malé samoobsluhy na okraji sídliště. Dlouho se neviděly. Nečekané setkání vyčarovalo na tvářích obou seniorek upřímné úsměvy.

Srdečně se pozdravily a záhy se hovor stočil na zdravotní stav. Nebylo to tak dávno, co Kovařčíková nešťastně našlápla na schod, což mělo za následek zlomeniny zánártních kůstek a hlavice levého kyčelního kloubu. Dospělý člověk se zdravými kostmi by si nanejvýš vykloubil kotník, jenže vetché tělo staré ženy zdaleka nesneslo tolik. Musela být opatrná a dávat si pozor v situacích, o nichž se mladým ani nesnilo.

Berkyová dala známé nahlédnout do své nákupní tašky. Toužila se pochlubit, jak lacino získala krásné jarní ozdoby.

„Tak to se tam budu muset zajít podívat taky,“ poznamenala Kovařčíková a okamžitě začala sumírovat, jaké ozdoby a dekorace postrádá. „Tady v sámošce mají prd, a ještě za draho!“

„Děckám jsem nakoupila výslužku jako nikdy,“ opáčila Berkyová a náhle posmutněla. „Tak doufám, že letos konečně přijedou.“

„V tomhle ohledu je mi vás líto, Aničko. Přece nebydlí tak daleko, aby vás nemohli aspoň občas navštívit nebo vzít k sobě, ne?“

Berkyová vzdychla. „To víte… ti dnešní mladí, to je něco jiného než my kdysi. To je furt samá práce, kariéra, peníze… dneska se život nejvíc točí kolem tohohle. Děcka mají kroužky, kamarády, do toho se musí učit…“

Kovařčíkové se kamarádčin přístup nezamlouval. Proč mladé pořád jen omlouvala a obhajovala? Proč si neprosadila, že chce vnoučata občas vidět? To už dcera zapomněla, kdo ji porodil, postaral se, když bylo nejhůř, a hlavně – kdo ji vychoval?

„Já bych tohle nikdy nedovolila. Jednou jsem synova matka, jeho děcka jsou moje vnoučata, takže moc dobře ví, jak si to u mě může rozházet. A to mi věřte – nikdy by si to nelajsnul.“

„Jenže vy máte obrovskou výhodu v tom, že vám mladí zůstali tady v Těšíně. Ti moji jsou až ve Valmezu. Před patnácti rokama bych tam klidně za nima jezdila, ale teď už na to nestačím…“

Ke konverzujícím dámám se kradmo přiblížil mladý muž v teplákové soupravě. Přes hlavu měl přetaženou kapuci. Hlavu skláněl k zemi. Ruce v kapsách. Nepůsobil dojmem, že by měl v úmyslu ženy obejít. Kráčel odhodlaně, sebejistě.

„Pozor!“ stačila vykřiknout Berkyová, když si mladíka všimla.

Kovařčíková o něm neměla nejmenší tušení, neboť stála otočená zády.

V tu chvíli muž vytáhl ruce z kapes a kabelku, již měla žena pověšenou přes rameno, se pokusil strhnout. Tenké kožené ramínko odolalo a nepřetrhlo se. Kovařčíková – překvapená nenadálou situací – neudržela rovnováhu, zavrávorala a upadla na chodník.

Mladík nehodlal odejít s nepořízenou, o kabelku se se stařenkou nekompromisně přetahoval.

„Pomóc! Pomóc! Zloděj!“ rozječela se Berkyová a celá rozechvělá napřáhla nohu ke kopu.

„Drž hubu!“ okřikl stařenku lupič a znovu kabelkou škubl.

„Au!“ zaúpěla Kovařčíková, jíž se tenké ramínko zařízlo do loketní jamky. „Nechte toho! Prosím vás!“

Nikdy by ho nenapadlo, jak bude svého rozhodnutí nakonec litovat. Jedna bába se šprajcuje a druhá do něj kope! Teď už ale nemohl couvnout. Dílo musel dokonat stůj co stůj.

Už podruhé dostal nepříjemný kopanec do levého boku, ale ležící bába konečně povolila sevření. Zdraví, či dokonce život jí zjevně byly přednější. Nejspíš jí ke všemu začaly docházet síly. Kabelku z ní strhl, vyskočil, ovšem ve chvíli, kdy se chtěl rozběhnout, zakopl.

„Kurva!“ ujelo mu, zatímco se snažil vyrovnat balanc a nespadnout držkou přímo na zem.

Překvapená Berkyová tentokrát nevyužila příležitosti. První dva kopy jí daly dost zabrat. Jak byla v šoku, vůbec ji nenapadlo přetáhnout útočníka vlastní, poměrně těžkou kabelkou. Takový zásah by ho možná uzemnil.

Poté co se vágus zmátořil a utekl, odložila tašku a ztěžka přidřepla k přepadené ženě. „Jste v pořádku?“ Ještě se za prchajícím mladíkem ohlédla, ale rozmazaně viděla jen jeho vzdalující se záda.

KAPITOLA 3

středa 12. března 2025, kolem poledne u základní školy Slezská v Českém Těšíně

Zvonění ohlašující konec čtvrté vyučovací hodiny bylo slyšet až ven. Ještě chvilku počká, až se přezuje, oblékne, a jde se na to.

Pozorování trvalo celý měsíc. Každý všední den. Osoba chtěla mít jistotu, že její plán nic a nikdo nepřekazí. Trpělivě upírala zrak ke vchodu do budovy základní školy, již chlapec navštěvoval. Pečlivě si ukládala do paměti všechny jeho každodenní návyky. Skvělé bylo, že je důsledně dodržoval a nikdy v ničem nevybočoval.

Vypadal úplně stejně jako na fotkách, které jeho hrdá matka sdílela na sociální síti. Fascinující, jak mohou být někteří rodiče hloupí. Vůbec nedomýšlejí následky. Kdo chce kam…

Po sedmi minutách vyběhl ze školy poslední hlouček dětí. Chlapec jako vždy proběhl nádvořím až mezi posledními, na zádech mu poskakovala velká aktovka. Osoba věděla, že je mu osm a chodí do 3. B. Věděla toho víc než dost. A rozhodla se toho využít.

Klouček zahnul doprava a bezstarostně si vykračoval k domovu. Rodiče byli v práci, a protože rodina bydlela tři minuty od školy, nepovažovali za nutné dávat ho do školní družiny. Na svůj věk byl velmi chytrý, šikovný a především samostatný. Neměli o něj obavy.

Osoba se ohlédla, zda si jí nevšimlo některé z ostatních dětí či někdo z dospělých. Každý si hleděl svého. Připadala si neviditelná.

Zezadu se k chlapci přikradla.

„Ahoj, Lukášku! Maminka mě poprosila, ať tě dneska vyzvednu a doprovodím.“

Lukáškovi se okamžitě vybavily všechny poučky, které mu rodiče i paní učitelka tolikrát kladli na srdce: S nikým cizím se nebav! Od nikoho cizího neber žádné sladkosti ani dárečky! Pokud se ti někdy něco takového přihodí, začni volat o pomoc nebo oslov někoho z dospělých, co budou kolem. Určitě ti pomůžou.

„Já vás ale neznám,“ odpověděl a nechápavě vraštil obočí. Odhodlaně kráčel dál. Nezvolnil tempo ani nezastavil.

„Ale znáš, jen si mě nepamatuješ. Zítra máš narozeniny, že? Maminka pro tebe uspořádala parádní oslavu. Nestíhá přípravy, vymyslela si toho moc, tak mě poprosila, ať tě na ni odvedu. Už se na tebe moc těší,“ přesvědčovala cizí osoba chlapce a pohladila ho po zátylku.

Lukášek přestával mít obavy. Nepociťoval nebezpečí ani strach. Zlí lidé přece vypadají jinak!

„Jak se jmenuje moje mamka?“ rozhodl se osobu trochu proklepnout.

„Lucka,“ dočkal se pohotové odpovědi. „Lucka Zuzulová.“

Páni, asi fakt nekecá! pomyslel si Lukášek.

„Jak vypadá?“ chtěl ještě vědět. Poslední otázka. Pak už nebude pokračovat ve výslechu. Očividně se s maminkou opravdu znají.

„Je moc hezká. Vysoká asi jako já, černé vlasy ostříhané na mikádo, ofinku takhle po obočí, používá tmavě rudou rtěnku, má nalepovací řasy, permanentní obočí a velké černé oči. Jo, a má krásné bílé zuby. Jako perličky.“

Při zmínce o mikádu si Lukáš vybavil dovednostní hru s barevnými plastovými tyčinkami. Pojmům jako nalepovací řasy nebo permanentní obočí nerozuměl, ale asi to tak opravdu bylo. Jiné maminky neměly řasy jako ta jeho. I to obočí měla většina z nich jiné.

„Kde tu oslavu máme?“

„Kousek odtud. Auto mám támhle,“ ukázala osoba opačným směrem, než Lukášek bydlel a kam si myslel, že půjdou.

„Tak jo,“ souhlasil s vidinou nezapomenutelné narozeninové oslavy. „Bude i dort?“

„No jasně! Samozřejmě že bude i dort! A víš, jaký dort ti maminka vybrala?“

Lukášek zavrtěl hlavou.

„S Tlapkovou patrolou! Ale pssst – má to pro tebe jako překvapení.“

Lukáškovi se štěstím rozzářily oči. Tlapkovou patrolu zbožňovaly především děti předškolního věku, ale Lukáška tato vášeň neopustila ani po příchodu na základku. Tyhle superhrdiny měl ze všech nejraději. Jednou chtěl být jako oni. Bránit a chránit hodné lidi před zlými a pomáhat potřebným. Každý večer usínal s představou, jak pomáhá celému Těšínu a občané ho za to milují…

KAPITOLA 4

středa 12. března 2025, po poledni sídliště Hornická v Českém Těšíně

Kolem přepadených žen projela hlídka městské policie. Bílý kodiaq u nich zastavil. Strážník z místa spolujezdce vyskočil z vozu a začal zjišťovat, co se stalo. Stále šokovaná Anna sotva popadala dech, ale s vypětím sil strážníkovi vylíčila, k čemu na ulici došlo. Příslušník městské policie vysílačkou informoval operačního důstojníka, jenž předal informaci ostatním kolegům v terénu.

Uniformovaný muž v autě vystřelil kupředu a pokračoval směrem, kudy podle žen chmaták prchal.

Netrvalo dlouho a běžícího mladíka v teplákovce dohnal. Předjel ho, prudce zahnul doprava a na místě zastavil. Zkřížil sice muži cestu, jenže ten se tímto manévrem nenechal rozhodit a elegantně se překulil přes kapotu. Řidič vyskočil z auta a následoval zlodějíčka po svých.

„Stůj! Jménem zákona! Okamžitě se zastav!“ křičel za ním a sprintoval jako olympijský maratonec. Z pouzdra vytáhl služební zbraň a připravený k varovnému výstřelu ji odjistil.

Lapka zahnul do lesoparku za sídlištěm v domnění, že pronásledovatele setřese. Proskočil nízkým křovím a zakopl.

„Kurva!“ ujelo mu, zatímco padal vpřed.

K vlastní smůle se řítil svahem k potoku Hrabinka, tekoucímu z nedaleké přehrady.

„Co to, do prdele, bylo?!“ nechápal. Jakmile dopadl a ležel na vlhké zemi, ohlédl se.

Od křoví na něj shlížel strážník s namířenou zbraní.

„Ani se nehni!“

„Je tam nějaké děcko!“ zvolal v odpověď a ukázal k místu, kde zakopl. „Fakt, nekecám!“ dodal, když se s rukama nad hlavou pokoušel vstát.

Strážník udělal několik kroků, prošel dírou v křoví a letmo pohlédl do míst, kam zloděj ukazoval.

„Do prdele…“

Strážník zastrčil zbraň do pouzdra a přiskočil k dítěti. Odhadoval, že mu nemůže být víc než osm.

„Hej! Haló! Slyšíš mě?“ zjišťoval, zatímco dítě opatrně pleskal po tváři.

Snažil se nahmatat puls, ale buď nenašel krční tepnu, nebo…

Sehnul se k obličeji a poslouchal.

Přiložil prst pod nos. Ani závan.

KAPITOLA 5

středa 12. března 2025, odpoledne ulice Podsedliště v Ostravě-Koblově

Rameno přestalo Ivoše bolet teprve před chvílí. Obvykle šlo o předzvěst nového případu. Před necelými patnácti lety utrpěl pracovní úraz – komplikovanou zlomeninu klíční kosti. Od ukončení rekonvalescence se rameno obyčejně ozvalo, když došlo k vraždě, kterou měl Ivoš vyšetřovat.

Zrovna dnes se mu do terénu nechtělo. Jenže měl dosah, takže zkrátka musel. Nemaloval hned čerta na zeď – několikrát se stalo, že ho rameno zabolelo, a přesto se nic nedělo. Planý poplach.

Jo, planý poplach… kéž by, říkal si v duchu.

Kamila s Karin vyrazily na odpolední nákupy. Tentokrát zamířily do nedaleké Outlet Areny Moravia, postavené nedávno na levém břehu řeky Odry. Nabízely Ivošovi, aby vyrazil s nimi, jenže tohle mrhání času mezi regály a koupěchtivými davy nebylo nic pro něj. Měl rád svůj klid. Když do obchodu, tak raději do malé samoobsluhy nebo večerky. Klidně za cenu vyšších výdajů. V minulosti dal velkým obchoďákům šanci, ale bezohlednost a neomalenost nemalé skupiny zákazníků ho od dalších pokusů definitivně odradily.

Kukačka obývající dřevěné hodiny na stěně ohlásila čtvrtou odpolední. Většina kolegů již měla půl hodiny padla. Většina kolegů totiž striktně dodržuje stanovenou pracovní dobu. Ani o minutu déle, nežádají-li si to okolnosti.

Z přemýšlení ho vyrušil mobil.

Esemeska.

Operační středisko automaticky rozeslalo krátkou textovou zprávu všem, kdo měli dosah.

Panebože, pomyslel si při pročítání strohých informací. Zpráva informovala o nálezu nezletilé osoby bez známek života. Na místo jako obvykle mířil první výjezd karvinského územního odboru. Nezbývalo než počkat, zda se potvrdí cizí zavinění. V takovém případě si bude muset v rámci dosahu udělat neplánovaný výlet.

Pro všechny případy zavolal Kamile a připravil ji na nejhorší.

Napůl namlouvací a zpola přesvědčovací plzeňská mise na konci loňského roku navzdory předpokladům dopadla, jak nejlépe mohla. Kamila po týdnu intenzivní obrany před Ivošovým naléháním nevydržela a souhlasila. Nastěhovala se k němu do Ostravy i s jejich společnou dcerou Karin, o níž neměl uplynulých třicet let nejmenší tušení. Dokud ho sama Karin nevyhledala, poté co zjistila, kdo je jejím biologickým otcem. Ivoš měl v řadové novostavbě pronajatý velký byt, jehož dispozice nedokázal plně využít. Do menšího přesto jít nechtěl. Jako by tušil, jak se situace v jeho soukromém životě nakonec vyvine.

Promnul si rameno, jež ho před chvílí konečně přestalo bolet, a usedl ke stolu, na němž ležel zavřený laptop. Odklopil víko a ťuknutím do klávesy oživil spící počítač. Přihlásil se na intranet a v policejním systému zvaném Maják vyhledal bližší informace k případu.

„Ty kráso,“ ujelo mu při pohledu na to málo informací, jimiž kolegové na místě činu disponovali a nechali je prostřednictvím operačního důstojníka zapsat do Majáku.

Připravil si všechny nezbytné propriety a netrpělivě čekal, až mu zavolá operační důstojník nebo přímo plukovník Janis Bína – vedoucí odboru obecné kriminality krajského policejního ředitelství. Prokáže-li se cizí zavinění a jestli se to nedej bože rozkřikne – o čemž v případě tak malého města, jakým je Český Těšín, nepochyboval –, tak jim budou novináři lačnící po senzaci a politici honící se za plusovými body šlapat na paty a dýchat na záda.

KAPITOLA 6

středa 12. března 2025, odpoledne Ivošovo auto

Ivošova zlá předtucha se naplnila. Již po čtyřiceti minutách ho sám náčelník poslal na místo činu. Po cestě vyzvedl dvojici operativců, kteří měli dosah spolu s ním. Čekal na ně v autě na parkovišti před vchodem do budovy krajské kriminálky v Českobratrské ulici v Ostravě.

„Co vám tak trvalo, sakra?“ přivítal detektivy Ivoš, sotva dosedli.

Kapitán Vít Baroš šel dopředu, kapitán Robert Mokrý se rozvalil na prostorném zadním sedadle.

„Něco mě prohnalo, promiň,“ omlouval se Robert.

„Tak doufám, že se mi tu neposereš,“ odtušil Ivoš a prudce se rozjel. Setrvačnost operativce zatlačila hlouběji do sedadel.

„Co jsi tak podrážděný?“ zajímalo Víta. „Doma se nelíbilo, že tě zase odvolali k případu?“

„Hm,“ zamručel Ivoš, zatímco soustředěně sledoval situaci v hustém odpoledním provozu.

Navzdory zapnutým modročerveným světýlkům, instalovaným v černém kodiaqu všude možně, si řada řidičů nelámala hlavu s tím, že by měli uhnout, a dál si v klidu jela svým tempem.

„Na co máte ty zrcátka, kurva?!“ rozčiloval se Ivoš, když nepozorné motoristy před sebou opakovaně vytruboval.

Dostat se za sjezd k Tescu v Hrabové, kde hustota provozu vždy o poznání zvolnila, mu zabralo neuvěřitelných deset minut. Ještě že se s plukovníkem dohodli, že vyzvedne státního zástupce a soudního lékaře. Jinak by se pořád motali po Ostravě.

Kromě obvyklé sestavy na místo zamířili také experti z krajského odboru kriminalistické techniky a expertiz sídlícího ve Frýdku-Místku, v čele s majorem Petrem Jašou. Jejich přítomnost si vyžádal sám krajský policejní ředitel, jenž měl namířeno tamtéž co ostatní.

„Nechci sýčkovat, ale něco mi říká, že tohle bude jedna z největších kauz roku,“ uvažoval nahlas Vít.

„Anebo během chvilky zjistíme, že je všechno úplně jinak, a s pachatelem pojedeme zpátky,“ tradičně oponoval Robert.

Ivoš neměl zapotřebí předjímat. Trpělivě si počká na místo činu. Tam bude moudřejší. Hlavně být co nejrychleji v obraze a nic nepřehlédnout.

Při průjezdu Frýdkem-Místkem se k nim připojil výjezd krajského odboru kriminalistické techniky a expertiz. Napojili se na rychlostní silnici vedoucí do Českého Těšína a dále do Polska.

„Až budeme hotoví, neskočíme do Biedronky? Mají tam teď v akci kuřecí a vepřové,“ napadlo Roberta.

Odpovědi se nedočkal.

KAPITOLA 7

středa 12. března 2025, odpoledne sídliště Hornická v Českém Těšíně

Po půlhodině dorazili do cíle. Všechna policejní auta stála na skoro prázdném parkovišti nad letním koupalištěm. Psovodi spolu s příslušníky pořádkové jednotky systematicky pročesávali okolí.

„Je tu celkem mrtvo, co?“ konstatoval Robert.

Opravdu – kromě policejního hemžení nebylo v okolí parkoviště nikde ani živáčka.

„Děckám už škola skončila, proto tu není ani noha,“ dedukoval Vít.

„Tím líp pro nás,“ konstatoval Ivoš a vzhlédl k nejbližšímu paneláku.

Vytěžení obyvatel okolních domů potrvá dlouho. O tom ani v nejmenším nepochyboval. Do Ostravy se tedy jen tak nevrátí. Těšíňáci a Karviňáci určitě udělají obrovský kus práce, ale i oni jako vždy rádi přiloží ruku k dílu. Každý člověk navíc se v takové situaci počítá.

Ivoš se přivítal s o hlavu vyšším majorem Petrem Jašou a společně se vydali k místu činu. Cestou se rozhlížel po okolí. Po pravé straně minuli relativně nové dětské hřiště, vybavené dvěma houpačkami, kovovými prolézačkami a skluzavkou, za níž se v dálce rozprostíral vypuštěný plavecký bazén. Nalevo viděl členitou budovu základní školy, před ní běžecký ovál a multifunkční hřiště. Ze všech stran areál obklopovaly paneláky rozličného typu – nízké podlouhlé i vysoké věžové.

Policejní páska přehrazovala úzký chodník spojující parkoviště s lesoparkem a ohraničovala vytyčený perimetr okolo místa činu. To hlídal uniformovaný příslušník.

„Zdravím,“ řekl Ivoš a policista odpověděl uctivým úklonem.

Místo nálezu nemohli minout. Velký bílý rozkládací paraván zářil jako měsíc v úplňku na vymetené obloze. Technici v bílých kombinézách a modrých návlecích na nohou zajišťovali stopy. Kriminalisté z karvinské výjezdovky stáli nad pohozenou školní aktovkou a něco spolu řešili.

„Nazdar,“ vyrušil Ivoš kolegy z někdejšího okresu.

Poručík Martin Formánek na něj kývl.

S Martinem Ivoš naposledy pracoval v létě loňského roku na případu podezřelých úmrtí realitní makléřky Jolany Bauerové a nočního vrátného karvinské pekárny Pavla Zahajského. Ivoš považoval Martina za velmi precizního a talentovaného policistu. Čekala ho slibná budoucnost, pokud se nerozhodne šlapat si po vlastním štěstí.

„Tak co tu pro nás máte?“ zeptal se Ivoš a gestem Vítovi s Robertem naznačil, aby se k nim připojili.

„Pojďte,“ vzdychl Martin. „Malý kluk, osm let. Je támhle, za paravánem. Tady ležela aktovka, podle všeho jeho. Kromě sešitů, učebnic a školních pomůcek jsme v ní nenašli nic dalšího. Ten klučina je Lukáš Zuzula, bydlel tady v ulici. Naposledy ho viděl nesjpíš školník, když skončilo vyučování.“

„Místo nálezu je zároveň místem činu?“

„Podle všeho ano.“

„Kdo ho našel?“

„Zloděj na útěku.“

„Cože?“

Martin odhadl Ivošovu reakci naprosto přesně. Navzdory okolnostem se pobaveně pousmál.

„Je to tak! Zloděj na útěku. Kousek odtud přepadl seniorku. Vzal jí kabelku a zdrhal. Naháněli ho měšťáci. Prý o toho kluka zakopl, když se chtěl ztratit strážníkovi, co ho pronásledoval.“

„Domů ten kluk chodil sám?“ zeptal se Ivoš.

„Podle prvotních zjištění vždycky. Domů to má pár kroků.“

„Rodiče jste informovali?“

„Matku sem vezou uniformy, otec je nedostupný.“

„Doma jste někoho zastihli?“

„Ne.“

„Víte o těch rodičích něco bližšího?“

„Před pár lety se sem přistěhovali z Ostravy. Matka pracuje v Třinci v reklamce, otec podniká ve stavebnictví. Staví barák v Chotěbuzi, o prázdninách se odtud měli stěhovat a byt pronajímat.“

„To máte od koho?“

„Od sousedů. Dost se kamarádí.“

„Do které třídy kluk chodil?“

„Do třetí.“

„Mobil u sebe náhodou neměl?“

„Ne.“

Ivoš se obrátil k Vítovi s Robertem.

„Fajn. Takže, hoši – v prvé řadě vytěžte měšťáky, co ho našli, a toho zloděje. Martin vám řekne, kde klučina bydlel, a projdete celý vchod. Znovu proklepnete sousedy a zkusíte to i doma u Zuzulů. Jestliže se otci nemohl nikdo dovolat, asi netuší, co se děje. Anebo to naopak ví moc dobře. Dávejte bacha.“

Detektivové přikývli a vyrazili do terénu.

„Doktor konstatoval exitus,“ pokračoval Martin. „Cizí zavinění nejenže nevyloučil, ale v podstatě potvrdil. Úder do hlavy, pravděpodobně nějakým tupým předmětem. Kolem krku má strangulační rýhu.“

Z výjevu za paravánem bylo Ivošovi velmi smutno.

„Má to svoji logiku. Pachatel ho omráčil, aby se nevzpíral, a pak ho uškrtil. Škrtidlo nebo to, čím ho vzal po hlavě, jste našli?“

Martin zavrtěl hlavou.

„Pachatel si to odnesl s sebou. Co další stopy?“

„Akorát ta aktovka. Nejspíš tam budou nějaké daktylky a asi i DNA. Co se týče trasolek, stop je tady hromada. Nejčerstvější se zdají být tyhle.“ Martin popošel k vytipované stopě a přidřepl. „Podrážka s výrazným vzorkem, takže nejspíš nové nebo zánovní vycházkové boty. Velikost třicet devět.“

„Fajn. Určitě udělejte odlitek. Může se hodit. Pro jistotu zajistěte i ostatní trasolky.“

Ivoš se napřímil a rozhlédl. Viděl jen les a na jeho okraji paneláky.

„Jak dlouho tady může ležet?“

„Vyučování mu skončilo o půl dvanácté. Hrubý odhad je, že ho pachatel odlákal rovnou při cestě ze školy, takže plus minus od tři čtvrtě na dvanáct.“

„Uvidíme, co řekne soudní,“ prohlásil Ivoš a natáhl si nitrilové rukavice, které si vyžádal od přítomného technika.

Uchopil chlapcovu ruku a zahleděl se pod okousané nehty. Pak zkontroloval druhou ruku.

„Je to jasné. Pod nehty má jenom špínu. Jak jsem říkal – pachatel ho omráčil, aby se nemohl bránit. Přece by nám tu nenechal tak cennou stopu.“

„Vypadá to tak,“ přitakal Martin.

V dálce spatřili přicházet krajskou policejní delegaci – ředitele, vedoucího kriminálky, státního zástupce – doprovázenou soudním lékařem. Tímto byli kompletní a vyšetřování se mohlo rozběhnout naplno.

„Co psi? Vyčenichali něco?“

„Stopu zachytili u školy a ztratili na parkovišti.“

„Takže pachatel pravděpodobně odjel autem. Kamery v okolí?“

„Kolem školy jich je několik, ale na všech záběrech je Lukáš sám. Koupaliště kamery má, některé snad zabírají i parkoviště, ale čekáme na provozovatele. Teď tam nikdo není.“

„To znamená, že pachatel se na čin pravděpodobně pečlivě připravil. Věděl, kde jsou kamery, a záměrně se jim vyhnul, a u těch, kterým se vyhnout nemohl, věděl, že získá náskok, než se dostaneme k záznamům.“

„Vypadá to tak.“

„To nám to teda pěkně začíná,“ vzdychl Ivoš a přivítal soudního lékaře Lumíra Chudého.

KAPITOLA 8

středa 12. března 2025, odpoledne sídliště Hornická v Českém Těšíně

Označená policejní scala zaparkovala na parkovišti mezi ostatními vozy. Žena na zadním sedadle málem vytrhla páčku dveří. Ven se dostala, až když zvenku otevřela policistka. Všechny vozy měly na místě za spolujezdcem aktivovanou dětskou pojistku pro případ, že by se převážený rozhodl zkusit štěstí a vyskočit z auta.

„Luky! Lukášku!“ zoufale křičela, sotva se rozeběhla k natažené pásce.

„Počkejte! Paní Zuzulová! Stůjte!“ volala za ní policistka.

Policistovi střežícímu pásku musel přispěchat na pomoc kolega. I trénovaný policista měl co dělat, aby Lucii udržel. Odmítala si připustit, že syna viděla ráno naposledy.

„Lukášku!“

„Dej mi chvilku,“ požádal Ivoš docenta a vyrazil k smrti vyděšené matce. „Vy asi budete paní Zuzulová…“

„Kde je můj chlapeček?! Chci k Lukáškovi! Pusťte mě tam!“

„Chápu, jak se cítíte, ale věřte mi, že tohle teď opravdu není nejlepší nápad.“

Žena spočinula pohledem na pohozené aktovce označené očíslovanou cedulkou.

„Ježíšikriste,“ zajíkla se, křečovitě sevřenými prsty zkroutila ramínka kabelky a padla na kolena. „Lukášku…“

Ivoš jí účastně položil ruku na rameno. Stál nad ní jako anděl strážný.

„Jsem major Kylián,“ představil se, jakmile se trochu uklidnila. „Budu případ vyšetřovat.“

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Pojďte se mnou. Teď vás tam nemůžeme pustit,“ pravil co nejklidněji. Uniformovaného kolegu připraveného kdykoli zasáhnout požádal o přivolání sanitky. Jedna dávka sedativ chlapcově matce jenom prospěje.

„Zítra má narozeniny… chtěli jsme je oslavit…“ povídala si pro sebe. „Ráno máme zajet pro dort… přijedou i babičky a dědečci… hrozně se těšil…“

Ivoš vytáhl složený kapesník a Zuzulové ho podal.

„Chápu, jak je to pro vás těžké. Nechci vás zbytečně trápit. Ale potřeboval bych zodpovědět pár otázek.“

Maminka přijala podávaný kapesník a slabě přikývla.

„Ta aktovka… patří vašemu synovi?“

Zuzulová se vysmrkala a růžkem kapesníku si otřela slzy. Pak přikývla.

„Vzpomenete si, co měl na sobě?“

„Rifle, žluté triko s barevným potiskem Tlapkové patroly, červenou mikinu s Marshallem a… modrozelenou větrovku. Večer jsem mu ty věci chystala.“

„Mikinu s Marshallem?“ podivil se Ivoš.

„Jo. To je dalmatin z Tlapkové patroly. Hasič.“

Aha… Ivošovi došlo, jaké má ve všeobecných znalostech mezery. Časům včelky Máji a medvídka Pú zřejmě odzvonilo. Nicméně popisovaný motiv na oblečení souhlasil.

„Mohla byste mi ukázat synovu fotku? V telefonu určitě nějakou máte.“

Zuzulová prohrabala kabelku a vytáhla mobil. Stačilo, aby rozsvítila displej. Na zamykací obrazovce se šťastně usmívali ona i syn.

Ivoš musel konstatovat, že mrtvý chlapec je skutečně Lukáš.

„Kdy jste se se synem viděla naposledy?“

Naposledy… to slovo zapůsobilo jako klín vražený přímo do jejího srdce.

„Dneska. Dneska ráno.“

„Do školy šel sám, nebo ho někdo doprovázel?“

„Sám…“

„V kolik jste odešla z domu?“

„V sedm.“

„Váš manžel tam byl?“

Zavrtěla hlavou.

„Netušíte, v kolik mohl odejít?“

„Kdo? Manžel?“

„Ano.“

„Přes noc nebyl doma.“

„Aha. Za další otázku se vám předem omlouvám. Jaký vztah měl manžel k vašemu synovi?“

Žena se znovu rozplakala. Nešlo to zastavit. Ivoš trpělivě čekal.

V dálce bylo slyšet houkání sanitky.

„Na rodinu nemá čas. Pořád někde lítá. Na Lukáška jsem v podstatě sama.“

„Lukášek je vaše jediné dítě?“

Matka přikývla.

„Jak se k vašemu synovi choval, když byli spolu?“

„Dává před rodinou přednost firmě, takže si Lukáška kupoval, když byl zrovna doma. Rozmazloval ho. Co si přál, to dostal.“

„Takový přístup se vám asi moc nelíbil…“

Zuzulová se zamračila. „Co mi tím chcete naznačit?“

„Nic. Prostě bych si jen potřeboval udělat jasno. Upřímně – já bych z toho na vašem místě taky nejásal.“

Sanitka zastavila jen několik metrů od Ivoše se Zuzulovou. Vyšetřovatel na posádku vyskakující z velké žluté dodávky mávl. Zdravotnice s velkým batohem si to rázovala přímo k nim. Po zběžném prohlédnutí odvedli Zuzulovou do sanitky. Podaná sedativa začala působit, než za nimi Ivoš stačil dojít.

„Co se Lukáškovi stalo? Nějaká nehoda? Zakopl a špatně spadl?“

„Je mi to moc líto, ale podle všeho to vypadá, že mu někdo ublížil úmyslně…“

Zuzulová zírala tupě před sebe.

„Čím se živí váš manžel?“

„Má stavební firmu.“

„Pak je asi jeho vytížení pochopitelné, ne?“

Žena pokrčila rameny.

„Jak s manželem vycházíte vy?“

„V podstatě se vídáme jenom o víkendech… přes týden je pořád pryč.“

„Neměli jste spolu v poslední době nějaký spor?“

„Spor? Ohledně čeho?“

„To nevím, proto se ptám. Nepohádali jste se? Říkala jste, že jste k synově výchově každý přistupovali jinak.“

„On ho nevychovával vůbec! Veškerá výchova byla vždycky na mně! Já jsem byla ta zlá a on hodný.“

„To říkal kdo?“

„Nikdo, ale měla jsem z toho takový pocit. Vezmete mě konečně k Lukáškovi? Chci ho vidět…“

Ivoš se uchýlil k milosrdné, částečné lži.

„Rád bych, ale ještě to nejde. Stále probíhá dokumentování místa činu a zajišťování stop. Já jsem taky mohl přihlížet jenom zpovzdálí.“

„Prosím vás! Musím ho vidět. Určitě to není on. Vždyť… jsme blízko školy… může to být… prosím vás…“

„Můžete ho vidět. Ale jak říkám, až bude hotovo.“

KAPITOLA 9

středa 12. března 2025, odpoledne sídliště Hornická v Českém Těšíně

„Vzhledem k cizímu zavinění případ přebíráme,“ prohlásil Ivoš po návratu na místo činu spíše pro forma, neboť tohle bylo od začátku jasné snad každému, kdo zde operoval.

„Jasně,“ opáčil Martin. „Jsme připraveni být vám k dispozici.“

„Pověřil jsem dvě uniformy, ať matku doprovodí do špitálu. Kluka jsem jí ukázal a sesypala se.“

„To se nedivím.“

„Kolik lidí obchází okolní paneláky?“

„Šest operativců a čtyři uniformy.“

„To je málo,“ zabručel Ivoš. „Teď k nim přibyli Vít s Robertem, to už máme dva lidi navíc. Zkusím sehnat další, ať tu netrčíme do noci.“

Vzhledem k závažnosti případu a pokročilé odpolední hodině nepochyboval, že tady zkysnou ještě dlouho po setmění. V půlce března se stmívalo kolem šesté. Čím více toho stihnou za světla, tím lépe.

Ivoš se vrátil k docentu Chudému.

„Řekni mi, kdo by byl schopný zabít osmileté děcko?“

„Totální monstrum. Bestie. Možná deviant.“

„Kluka jsem už viděl. Na pedofila to moc nevypadá, ale po ohledání budeme určitě moudřejší.“

„Jdeme na to?“

„Co se týče oběti, mají technici hotovo, takže klidně,“ souhlasil Ivoš a umožnil docentovi zmizet za paravánem.

„Hmm, nic pěkného…“ konstatoval Chudý při prvním pohledu.

„Matka se složila a sanitka ji odvezla do nemocnice. Otec není k zastižení.“

„Chudák kluk. Jak jsou v tom děcka, tak je to vždycky na hovno.“

„Vím, že nemáš rád, když ti někdo fušuje do řemesla, ale dovolil jsem si ho aspoň zběžně omrknout,“ spustil Ivoš. „Za nehty má špínu, ale na mikrostopy z kůže pachatele to moc nevypadá. Hlava vykazuje známky úderu tupým předmětem, a jak sám dobře vidíš, kolem krku má strangulační rýhu.“

Docent pokýval hlavou. „Troufl by sis na něco takového v podstatě pod okny paneláku?“

„Já ne, ale pachatel očividně jo.“

„Celkem by mě zajímalo, jak se mu podařilo kluka vylákat zrovna sem. V osmi letech už přece musel tušit, že v tom něco je.“

„Vrah musel mít dobrou záminku. Kluk bydlí támhle,“ ukázal Ivoš ke vzdálenému bloku, „a ze školy chodil kratší trasou z opačné strany baráku. Tudy ne.“

„To už máte potvrzené?“

„Od několika svědků.“

„Nechci sýčkovat, ale jsi si jistý, že je to ojedinělý případ?“

„Pevně v to doufám…“

„Doufám s tebou,“ ujistil docent Ivoše a konečně se dal do práce.

Vyšetřovatel kývl na technika a ukázal na digitální videokameru, již technik držel v rukou. Druhý technik zvedl fotoaparát pověšený na krku a čekal, až docent spustí.

Zatímco technici pořizovali videozáznam a fotodokumentaci, docent nejprve chlapce pozorně prohlédl v dané pozici od hlavy až k patám. Prohmatal končetiny a trup, aby vyloučil nebo potvrdil případné zlomeniny či vykloubení.

„Oběť leží v mírném svahu, zaujímá úhel okolo pětačtyřiceti stupňů jižně po směru klesání. Hlava směřuje k vrcholku svahu, dolní končetiny k jeho dolnímu konci. Tělo je částečně ohnuté v pase, nohy mírně rozkročené. Levá horní končetina je odtažená od trupu ve vzdálenosti asi třicet centimetrů. Pravá horní končetina vzpažená, ohnutá v lokti. Dlaň se lehce dotýká hlavy palcem a ukazovákem. Hlava je nakloněná vpravo a nese známky úderu tupým předmětem v oblasti zátylku, což je patrné zejména kvůli výraznému hematomu v této oblasti. Poranění tedy vzniklo zaživa. Rána je uzavřená, nekrvácivá. Na krku je jasně patrná strangulační rýha o šířce okolo jednoho centimetru. Obličej zduřelý, na očních víčkách a ve spojivkách se nacházejí petechie, tedy krevní výrony způsobené škrcením. Kůže je cyanotická. Kosti končetin jsou neporušené, bez zlomenin. Klouby vzhledem ke stáří oběti velmi dobře pohyblivé. Vaz není zlomený. Posmrtná ztuhlost ve vztahu k aktuální teplotě a povětrnostním podmínkám doposud ne-nastoupila.“

Vyhrnul chlapci bundu, lehkou mikinu a triko. Zkontroloval obnažený trup. Přetočil tělo na bok a zaměřil se na záda. Následně stáhl ke kotníkům riflové kalhoty. Vrátil chlapce do původní polohy.

„Posmrtné skvrny jsou již patrné v místech přivrácených ke směru svahu, tedy na nejníže položených měkkých tkáních. Konkrétně se jedná o vnější stranu pravé dolní končetiny, pravou stranu trupu a horní končetinu ohnutou v lokti. Posmrtné skvrny jsou velmi dobře vytlačitelné.“

Následně přišel na řadu další nevyhnutelný úkon napomáhající k určení přibližné doby úmrtí. Digitální teploměr zasunutý do chlapcova řitního otvoru pípnul. Docent maličký přístroj vyjmul a pohlédl na displej.

„Čas smrti vzhledem k aktuální tělesné teplotě oběti odhaduju dnes mezi jedenáctou a jednou hodinou odpolední.“

Odhadovaný čas korespondoval se školníkovou výpovědí. Nejen Ivoš věděl, že přesněji čas smrti určit nelze.

„Přesně tak.“

„Sexuální motiv?“

Table of Contents

VYSVEDCENI_blok