© J. H. Krchovský, 2026

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2026 (elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-3046-5 (PDF)

ISBN 978-80-275-3047-2 (ePUB)

ISBN 978-80-275-3048-9 (MobiPocket)

NOCI, PO NICHŽ

NEPŘICHÁZÍ RÁNO

Výbor z básnických sbírek

z let 1978—1991

I /

Básně vybrané ze sbírek

PROCHÁZKA URNOVÝM HÁJEM (1978—1979)

NEKLID (1980)

BESTIÁLNÍ NĚHA (1981—1982)

Přistavil jsem si zrcadlo

od té doby se nenávidím

včera mě ale napadlo

že se v něm stejně neuvidím…

rozplynul jsem se děsem

nad tím, že vůbec nejsem

vůbec si nezávidím…

/ PROCHÁZKA URNOVÝM HÁJEM

Na stropě hořčice a v ní je buřt

zmítám se v šílenství na podlaze

a je mi blaze, tolik blaze

že už snad nemůže ani být hůř

/ PROCHÁZKA URNOVÝM HÁJEM

Má duše je perpetuum mobile

žije a umírá krmena ničím

dokonale se zničím

rozkrájím se na motorové pile

Dneska je Štědrý den

postavil jsem si betlémské jesle

usínám, jde na mne sen

usínám, houpu se v elektrickém křesle

/ PROCHÁZKA URNOVÝM HÁJEM

Pokojem obcházej postavy

celé davy

kývám jim rukou a šeptám pozdravy…

pokojem obcházej postavy

tiše, jak se sluší…

postavy bez rukou, bez nohou

postavy bez těla, bez hlavy

jenom s duší

jenom s duší...

/ PROCHÁZKA URNOVÝM HÁJEM

Někdy na tebe myslím

když v podzimních ránech

plazím se vlhkým listím

po hrobkách na Olšanech

Občas tě i potkám

když se tvůj obraz nerozdvojí

směješ se mrtvým fotkám

všem, jenom ne té mojí

Jednou ti vyznám lásku

a budeš-li mít zájem

pozvu tě na procházku

urnovým hájem

Zatím mne však drtí

skutečnost tíživá

že ač nejsi po smrti

tak přesto nejsi živá!

/ PROCHÁZKA URNOVÝM HÁJEM

Mám svou nohu mezi dveřmi

do místnosti nekonečné

z ní na sebe křičím: Věř mi

— je to marné a zbytečné!

Z jedné strany dovnitř cpu se

a z druhé si bráním vstupu

v ostrých zpětných zubech v puse

držím konec svého trupu

/ PROCHÁZKA URNOVÝM HÁJEM

Netřeba hledat v pultech biblioték

a rukou v prázdnu šmátrat

když poznání je blízko na dotek

když reálný je návrat

Netřeba šplhat vzhůru

na výsostná území

stačí jen ožírat kůru

zde dole, při zemi

/ Z TEXTŮ DO SBÍREK NEZAŘAZENÝCH

Čtyři světové strany?

ne, je jich mnohem více

snad leda čtyři stěny

zlomené svitem svíce

Čtyři prázdné stěny

a na nich tentýž obraz

šepot, vzlyky a steny

skok, pád a znovu odraz

/ Z TEXTŮ DO SBÍREK NEZAŘAZENÝCH

Pod bílou zdí

tmou zaštěkali psi…

přichází všední

temný výjev z apokalypsy:

Za chvíli ozvěny

všech kroků odezní…

o úzkost opřeny

postavy obcházej

na cestě podél zdí

— křik rodící stařeny

ozývá se z parku

a synek tmy

debilní měsíc

uléhá do kočárku…

vytí psů vychází zespod

a ohlašuje dobu:

čas zavírání hospod

a otvírání hrobů…

/ NEKLID

Na samém konci

temné chodby

v tunelu pod městem

kde jsem nikdy nebyl

za dlouhou řadou

vytlučených světel

zmítán průvanem

a zimnicí

potmě a poslepu

narazil jsem na zeď

z betonu a ze střepů

— na hluboký a ztvrdlý

otisk své tváře…

na opačném konci

zaslechl jsem s ozvěnou

vzdálený nářek

a já zjistil

že nejsem tady

ale za stěnou

že nejsem odlitkem

ale formou

že nejsem uvnitř

ale vně

— jsem zazděnou

zatvrdlou šlápotou

hlubokým otiskem mě…

/ NEKLID

S pronikavým zvukem

kdosi přejel nožem

po hrdle sklenice

a můry, naoko mrtvé

náhle spadaly na zem

jako by se blížil netopýr…

bojím se světel

studených světel

výbojkových zářivek…

přál bych si být netopýrem

umět tak zpívat

pronikavým ultrazvukem

aby zářivky

strachem praskaly

a padaly na zem

ve strachu, že se blížím já…

přál bych si být velikým

černým, skleněným netopýrem…

/ NEKLID

Má bestiální něho

chtěl jsem se zavřít

s tebou

do domu srdce mého

kde se sny o snech

ve spánku zdají…

zavřít se do něj

než strhnout ho dají…

do prázdných oken

jsem příliš zamilován

obehnán drátem

a skrz naskrz

podminován

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Napíchnutý k ňáké holi

hlídám se a zaháním

visím tu jak strašák v poli

zaháním se máváním

Má pravá i levá ruka

vlaje blbě ve větru

jsem jak divná boží muka

navlečená do svetru

/ Z TEXTŮ DO SBÍREK NEZAŘAZENÝCH

Ach to jaro!

strašná vůně

s nekonečným smradem…

— tahá mi to plíce z pusy

omotává větví

drtí mne to, dáví, dusí

a přetíná ve dví…

ta hrůza a nostalgie

po předsmutku polapení!

jak když kanec v listí ryje

strkám rypák do lupení

— duše vyje, štěká, stůně…

ach ten smrad a jeho vůně

nekonečno brání nasát…

ozývá se ze mě řvaní

jak z porodny prasat

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Narážeje do lidí

jdu liduprázdnou ulicí

a nikdo mne v ní nevidí

— mám zatemněnou palici

Nezářím a nemám světlo

jen mé oči trochu žhnou

ňáké zvíře si mne spletlo

s vymlácenou lucernou

Vydávám dnes jenom skřeky

mluvit už mě uráží

jdu se na most napít z řeky

žízeň mám, i závaží…

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Jsem býk a natírám se na červeno

dráždím tak zrcadlo

a ono dráždí mne

máme jenom stejné jméno

— navzájem se vraždíme…

se sklopenou hlavou

nabíháme proti mně

ničí nás, že nezjistíme

kdo je uvnitř, a kdo vně…

v opuštěné spalovně

v zrcadlové síni

triumfálně křičím

na zasklenou svini

že já, já jsem býk

a já tě zničím!

a rozbíhám se proti stěně

směrem hlavou na hřebík

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Lidé, rozsviťte všechna světla

ať vaše tváře zazáří!

lidé, vy lidé krásní

andělé pražští

vám patří moje pozdravy!

— Kušuj a zhasni

jinak tě praštím

a nebo kopnu do hlavy!

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Chčiju klidně dolů z oken

— jsem přec pánem svýho domu!

přesto skrytě šilhám okem

copak dole říkaj tomu

Nic neříkaj, nic nevidí

jenom sedí v podřepu

klopí oči, snad se stydí

že mi serou do sklepů

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Otázka vráskama

čelo mi brázdí:

jsem tady, nebo tam

nebo zde za zdí?

…není mi pomoci

není mi rady

dál křičím do noci:

Kde jsem, jsem tady?

jsem tady, nebo tam

nebo tam za zdí?

do slov se zamotám:

jsem uzel, — z obou stran

buším si na stěny…

nejsem zde ani tam

— jsem do zdi zazděný!

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Chci-li zmizet beze stopy

nebudu se v řece topit

— uložím svou kůži línou

na dno vany s kyselinou

Zatímco si chystám lázeň

přemýšlím a krotím bázeň:

— jak, až budu rozežraný

vytáhnu pak zátku z vany?

Pomohu si mechanikou!

— spojím drátem zátku s klikou

a jak někdo chytne kliku

pohřbí mě i bez hrobníků

Jsem si jist, že každopádně

zůstane má duše na dně…

já vyteču stokou z vany

duše usne do nirvány

Hovno nelze umýt mejdlem…

to, co není, zničit nejde

jen to nic, co trápí hlavy

kanálem se neodplaví…

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Dnes mne nemá už co bolet

jsem schopen žít klidně sto let

a třeba i o den déle

je mi všechno u prdele!

Všechno! Všechno? — Všechno zas ne

tvá svíce až jednou zhasne

tma vyteče z kalamáře

na tvou bledou stěnu tváře…

…a to bude konec světla!

kdyby tma tvůj obraz smetla

tak buď sebe, či tvůj stín

zpátky na zeď pověsím…

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Necítím se ve své kůži

ve své kůži bezpečně…

chci si s tebou trochu užít

buď tak hodná, vysvleč mě

Stáhni mi tu kůži s těla

jako svetr přes hlavu

vysvleč mě, a kdybys chtěla

projdeme se ke splavu…

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Dnes mě čeká tolik práce!

— vypít vše, co přinesou

a nutit se do legrace

s asynchronní grimasou

Do mrazáku sáhnu pro led

až se vrátím domů v noci

— celej ksicht mě bude bolet

od smíchu a od bezmoci…

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Děsím se krůpějí, jež zbydou ve sněhu

bojím se přemýšlet — krvácet na sníh

zítra zas rozmotám při trpkém úsměvu

obvazy s otiskem mých dnešních básní

Zítra, než rozmočím ztvrdlý chléb v kafáči

musím se ujistit o dnešní noci

co bylo, přečtu si ze skvrny na fáči

— z bolesti zůstane jen temný pocit

Tak jak čtou ze sazby pozpátku sazeči

já denně převracím otisk své rány

básně jsou v podivném, neznámém nářečí

— dá se jim rozumět jen když jsou psány…

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Spím a sny mám samé hnusné…

proč, když vedle sebe usnem

proč se nezdáš v mých snech ty?

denně křičím ze sna: Pojď sem!

přesto vstávám sám a zpocen

s vlastní kůží za nehty

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Podivná oblaka letí mi nad hlavou

od rána do noci všude je šero

proč i mé myšlenky po bouři odplavou?

plují a unikaj, a tím mě serou

Namísto svodidla, které mne uzemní

jsem jenom krajinou, kde dojde k bouři…

mám oči dokořán — v hlavě, však pouze v ní

— zvenčí to vypadá, jak když je mhouřím

Vidím, co nevidím: šedivé chuchvalce

děsivé záblesky štěpících blesků

svou duši — krajinu, pustinu po válce

z níž vítěz odjíždí na chromém mezku

Odjíždím vítězně k temnému obzoru

zatímco na poli předstírám smrt…

…červenou temperou brodím se v lavóru

houpacím koníkem duní můj prd

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Sedím proti otevřenému oknu

zády ke dveřím

sedím strnule a bez hnutí

jen v průvanu mi vlasy vlají

sedím a čekám…

— musí přijít!

každou chvíli musí přijít

každou chvíli musí někdo přijít

a zezadu mi rozetnout lebku!

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

Nechtě jsem si polil kafem

koncept se svým epitafem

zapomněl jsem jeho znění

a text už je k nepřečtení

Co teď vzkážu příštím lidem

(pokud někdo živý zbyde)?!

že jsem zde žil v sedmém nebi?

vůbec nikdy jsem tu nebyl!

Něco vzkázat? — Co a komu?!

ty pitomče, směj se tomu!

u konce až budeš s dechem

skončí s tebou život všechen!

/ BESTIÁLNÍ NĚHA

II /

Básně vybrané ze sbírek

JARNÍ ELEGIE (1982)

VALČÍK S MÝM STÍNEM (1982)

POSLEDNÍ JARO (1983—1984)

Dnes bylo by mi dvaadvacet…

moc šťastně se však netvářím

mám pod nohama další klacek

s hvězdičkou křížek v diáři

blíž ke smrti než ke stáří

blíž do rakve než do kolébky

blíž rozpadu než srůstu lebky

však o to blíže úniku…

je život vskutku „unikum“?!

snad nebude jich probůh více?

mně stačí jeden — zlá lasice

v mém pobořeném kurníku!

/ JARNÍ ELEGIE

Sám proti plynům chráněn maskou

a uhýbaje před těly

dnes vyšel jsem ven za procházkou…

obědy z oken smrděly

tak jako každou neděli

a v neprodyšných rukavicích

jsem hladil děti v parku spící:

— proč pláčeš, larvo malinká?

— má strach, odpoví maminka…

— že v masce jsem a v divném kroji?!

to budoucnosti, té se bojí

až nasráno má v peřinkách!

/ JARNÍ ELEGIE

Ač ve dne slunko hezky hřeje

tak teď je půlnoc mrazivá…

já, neboť jsem se spánku přejed

jdu protáhnout si vaziva…

jak v záklonu jsem zazíval

tu uviděl jsem padat přes dům

buď úlomek či celou hvězdu

a ač jsem skeptik napořád

tak začal jsem si honem přát

ať střetne se ňák s naším světem

ať celou Zemi s sebou smete!

leč nesmetla, tak půjdu spát…

/ JARNÍ ELEGIE

Prach na zdech, knihách, uvnitř skříně

prach na mém stole s barvama

i na obrazech, na peřině

jež samým prachem narvaná

se hemží moly, larvama…

prach na klice (vždyť není kam jít)

ven z okna místo záclon vlají

jen cáry sítě pavoučí

a prach, jejž mám i na očích

svou silnou vrstvou prozrazuje

věc, jež mi nejvíc k ničemu je

— mne s pavučinou v náručí…

/ JARNÍ ELEGIE

Ne, nejsem ještě taký chudák

bych smrti své se polekal

a přesto sám se nejdu udat

že dnes chci zabít člověka

a poslat ho plout po řekách

— to byl bych jen sám sebe zrádce…

však mrtvý, jehož zřím teď v Svratce

když jménem svým naň zavolám

řve: Nejsem tvoje mrtvola!

a s úsměškem dál pluje Svratkou

a já jdu domů radši zkratkou

— vždyť musí mě mít za vola!

/ JARNÍ ELEGIE

Už aby tak byl svátek práce

už aby zas byl první máj!

tím dnem zahradní restaurace

jak studánky se otvíraj…

už teďka leckde natíraj

ty stolečky mnou ošoupané

jež říkaly mi vloni: Pane…

a letos opět v mraku much

zas usednu na čerstvý vzduch

a až se stromy ztratí ve tmě

pak ňáké dívce řeknu: Veď mě!

no ano, ovšem — dá-li bůh…

/ JARNÍ ELEGIE

Jen pivem bych se sotva upil…

dnes pro změnu jsem sed k vínu

a vybírám si z vlasů lupy

jak lístky květů jasmínu…

lup přilepím vždy na slinu

pak o zrcadlo setřu s palce

a ve skle za mnou spatřím v dálce

svých tisíc ksichtů rozplizlých

jež prst si také olízly…

…jsem rád, že je tu se mnou spolu

ta řada navlas stejných volů

mám strach však z jejich očí zlých…

/ JARNÍ ELEGIE

Já chtěl bych tak mít motocykl

a punčocháče s podvazky!

pak s malou změnou starých zvyků

a s tváří skrytou do masky

řetězem místo pomlázky

bych všechno vytlouk jako datel

— hned první Čs. spisovatel

a podobných je pajzlů moc

kde zavřeli by „pro nemoc“

kde den před tím bych svlékal z kůže

mnou milované ženy, muže

— ach, to by byla Velká noc!

/ JARNÍ ELEGIE

Kruh kolem lůžka kreslím křídou

tím zkouším čelit svým zlým snům

neb cítím, že zas dneska přijdou

— jak Pegas bych lez na klisnu…

tak přivážu si k penisu

dvě kilovky, ať nezvedá se

— mám dost už těch svých snových lásek

a zrovna dnes chci klidně spát

a žádnou klisnu nelíbat

vždyť chudák postel — stará panna

je ráno celá uslintaná

jak obcházím svůj celibát…

/ JARNÍ ELEGIE

Stín zvětšuje se vzdáleností…

čím blíž mám hlavu u svíce

tím víc se děsím obludnosti

své ohořelé palice…

i obyčejná jepice

je velká jako pterodaktyl

— pryč odháním ji svými lokty

co možná nejdál od světla

— chci, aby ke zdi odlétla

a sám se nesmím světlu vzdálit

— vždyť co kdyby pak můj stín malý

si s trilobitem popletla!

/ JARNÍ ELEGIE

I dneska v noci při návratu

jdu obezřetně ulicí

krok za krokem se plížím k vratům

— mám strach, když zvedám petlici

že někdo s dlouhou jehlicí

se právě dočkal chvíle vhodné

kdy vracím se, a teď mi bodne

tu jehlu okem do hlavy

až o lebku se zastaví…

však dnes tam nestál nikdo opět

tak jehlici zas schovám v klopě

— jsem ještě furt moc laskavý!

/ JARNÍ ELEGIE

Kříž na mých zádech nejvíc vadí

těm, co mne pod něj zahnali…

s dojemnou péčí o mé mládí

teď odklápějí kanály

a dívaj se sem, zda mám klid

čímž akorát mě naschvál ruší…

vím, že jim nejde o mou duši

však mám snad sloužit tělem těm

co konejší mě mementem?

těm, které asi strašně hryže

že na zádech se tahám s křížem

namísto pytle s cementem…

/ JARNÍ ELEGIE

Prázdnotou uvnitř mne byl jsem až zdrcen

když jsem si na hrudník pod levý prs

přitiskl konzervu s hovězím srdcem

a obsah protlačil přes žebra skrz…

co bych moh od sebe jiného čekat

— že se tam nevejde hloupých pár deka?

třeba pět plechovek nacpu tam hravě

— to ani neříkám, co nosím v hlavě!

/ VALČÍK S MÝM STÍNEM

Sousedi od vedle buší a láteří

nejspíš je (jako vždy) zas něčím ruším

— snad se jim nelíbí praskot v mé páteři

snad není příjemné pro jejich uši

jak sebou zmítám, když zavěšen na dveřích

snažím se vytřepat ven z těla duši

…Beztak jsem pro ně jen nestvůra prašivá

která je strašívá po léta ze sna

— teď zase pro změnu břicho si zašívám

neboť mi kůže už byla moc těsná…

tak asi navždycky zůstanu „na kordy“

se zlými sousedy za bílou zdí

— zpívám si brnkaje na střeva akordy

nového valčíku pro mne a stín…

/ VALČÍK S MÝM STÍNEM

Vlhkem mi zavoněl magický říjen

vítr dnes vyje jak sbor smečky hyen

ulicí honí se spadané listy

i svíčky na hrobech blikají místy

…slyším, jak ze síně ke mně skrz hroby

plazí se do mlhy Fibichův Poém

dupám si do taktu raz dva tři doby

— komusi dávají poslední sbohem…

/ VALČÍK S MÝM STÍNEM

Obut a oblečen počítám minuty

— čeká mě příšerná křížová cesta

svíjím se u dveří do klubka svinutý

třesu se, potím se, v noci jsem nespal

Z kabátu odlétly zbylé dva knoflíky

sotva jsem oblečen, hned se zas svlíkám

čelo mám do krve rozbité od kliky

— proboha nemohu! Nechci jít nikam!

Někoho uvidět, být viděn kýmkoliv

obojí děsí mě hrůzností stejnou

kéž bych měl vypito aspoň tak pět šest piv

kéž bych měl někoho, kdo by šel se mnou!

Kdybych moh alespoň požádat kohosi

někoho, kdo by se v ulicích nebál

podat mu peníze, tašku a poprosit:

Prosím vás, kupte mi naproti chleba!

/ VALČÍK S MÝM STÍNEM