Stephen King

DRAČÍ OČI

Copyright © by Stephen King, 1987

Published by agreement with the autor and author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 1996

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-344-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-345-4 (mobi)

Tento příběh věnuji

svému velkému příteli Benovi Straubovi

a své dceři Naomi Kingové.

1

Kdysi v jednom království zvaném Delain žil král a ten měl dva syny. Delain bylo velmi staré království a vládly v něm už stovky králů, možná i tisíce; když něco trvá hodně dlouho, ani kronikáři si nezapamatují všechno. Roland Dobrotivý nebyl zrovna nejlepším králem, jakého země poznala, ale ani tím nejhorším. Snažil se ze všech sil, aby nikomu příliš neublížil, a většinou se mu to dařilo. Také se ze všech sil snažil vykonat velké činy, ale to se mu bohužel dařilo méně. Nakonec z něj byl průměrný král; pochyboval, že si ho lidé budou dlouho pamatovat, až umře. A smrt už mohla přijít každou chvíli, protože byl starý a srdce mu nesloužilo. Zbýval mu ještě rok, možná tři. Všichni, kdo ho znali a všímali si jeho popelavého obličeje a jak se mu při audiencích třesou ruce, se shodli, že nový král bude korunován na velkém náměstí u paty Jehly nejpozději za pět let… pět let, pokud Bůh dá. Takže všichni obyvatelé království, od nejbohatšího barona a nejvyparáděnějšího dvořana po nejchudšího nevolníka s manželkou v roztrhaných hadrech, ti všichni přemýšleli a mluvili o budoucím králi Petrovi, starším synovi Rolanda.

A jediný člověk dumal, přemýšlel a kul pikle o něčem jiném: jak to zaonačit, aby místo Petra korunovali Rolandova mladšího syna Tomáše. Ten člověk se jmenoval Flagg a byl královým kouzelníkem.

2

Král Roland byl starý – přiznával sedmdesát let, byl však určitě starší – ale syny měl mladé. Dovolili mu, aby se oženil později, protože dlouho nepotkal ženu, ve které by našel zalíbení, a protože jeho matka, velká královna vdova, byla patrně nesmrtelná, jak se zdálo Rolandovi a všem okolo – včetně královny. Vládla království skoro padesát let, když si jednou, při popíjení čaje vložila do úst čerstvý plátek citronu, aby utišila svízelný kašel, který ji už asi týden soužil. Během svačiny vystupoval pro pobavení královny vdovy a jejího dvora žonglér. Žongloval pěti krásně vybroušenými křišťálovými koulemi. Právě ve chvíli, kdy si královna vložila plátek citronu do úst, žonglér jednu skleněnou kouli upustil. Koule se na dlažbě velké Východní síně roztříštila, až se do daleka rozlehla ozvěna. Královna vdova se při té ráně úlekem nadechla. Plátek citronu jí vletěl do hrdla a v okamžiku ji zadusil. Za čtyři dny se na náměstí Jehly konala Rolandova korunovace. Žonglér se jí neúčastnil; tři dny předtím přišel na popravčím špalku za Jehlou o hlavu.

Z krále bez dědiců jsou všichni nervózní, zvlášť když je mu přes padesát a plešatí. Bylo proto v Rolandově zájmu, aby se brzy oženil a měl dědice. Flagg, jeho nejbližší rádce, to králi neustále připomínal. Také ho upozornil, že v padesáti mu zbývá už jenom pár let, aby mohl stvořit v břiše ženy dítě. Flagg mu radil, aby se oženil brzy a nečekal, až najde urozenou dámu, která by se mu zalíbila. Když se takové dámy muž nedočká do padesáti, těžko se ještě objeví, nabádal ho Flagg.

Roland to chápal a souhlasil, aniž by tušil, že Flagg s těmi svými ucouranými vlasy a bledou tváří, kterou skoro pořád schovával pod kápí, zná královo nejhlubší tajemství: že nikdy nepotkal ženu, ve které by našel zalíbení, protože neměl zalíbení v ženách vůbec. Ženy ho vyváděly z míry. A nikdy nenašel zalíbení v činnosti, kterou se tvoří v břiše ženy dítě. Ta činnost ho také vyváděla z míry.

Chápal však, že kouzelníkova rada je moudrá, a půl roku po pohřbu královny matky došlo v království k mnohem radostnější události – konala se svatba krále Rolanda se Sašou, jež se později stala matkou Petra a Tomáše.

Rolanda neměli v Delainu nijak zvlášť rádi ani neradi. Sašu však milovali všichni. Když při porodu druhého syna zemřela, království se na rok a den zahalilo do hlubokého smutku. Saša byla jednou ze šesti žen, které Flagg navrhl králi jako možné nevěsty. Roland žádnou z nich neznal a všechny měly podobný původ i postavení. Všechny měly vznešenou, leč nikoli královskou, krev, a všechny byly mírné, příjemné a tiché. Flagg nenavrhl žádnou, která by ho mohla vyšoupnout z jeho místečka u králova ucha. Roland si vybral Sašu, protože vypadala nejmírnější a nejtišší ze všech, a proto ho nejméně děsila. Tak se konala svatba. Saše ze Západního panství bylo sedmnáct let, byla o třiatřicet roků mladší než její manžel. Až do svatební noci nikdy neviděla muže bez spodků. Když tedy spatřila králův zplihlý úd, zeptala se se zájmem: „Co to je, manželi?“

Kdyby řekla něco jiného nebo kdyby to řekla trochu jiným tónem, události oné noci – a celý náš příběh – se mohly ubírat jinačím směrem; Roland, přestože vypil zvláštní nápoj, který mu Flagg před hodinou na ukončení svatební hostiny podal, by se asi jednoduše vytratil. Ale v té chvíli ji uviděl přesně takovou, jaká byla – uviděl velmi mladou dívku, jež věděla o dělání dětí ještě méně než on – a všiml si, že její ústa jsou laskavá, i zamiloval si ji, stejně jako si ji zamilovali všichni v Delainu.

„To je královské žezlo,“ odpověděl.

„Nevypadá jako ze železa,“ zapochybovala Saša.

„Ještě není ukuto,“ vysvětlil.

„Ach!“ podivila se. „A kde je kovářská výheň?“

„Jestli mi budeš důvěřovat,“ pravil a ulehl s ní na lože, „ukážu ti ji, protože sis ji přinesla ze Západního panství s sebou, i když jsi o tom nevěděla.“

3

Lidé v Delainu ji měli rádi, protože byla laskavá a hodná. Královna Saša nechala postavit velkou nemocnici, královna Saša plakala nad krutými štvanicemi na medvěda, které se konaly na náměstí, takže král Roland nakonec podobné zábavy zakázal, královna Saša prosila o snížení královských daní v roce, kdy přišlo takové sucho, že povadlo i listí na Velkém starém stromu. Možná se ptáte, jestli Flagg proti ní intrikoval? Z počátku ne. V jeho očích šlo o nicotnosti, protože byl opravdový kouzelník a žil stovky a stovky let.

Dokonce nechal projít i návrh na snížení daní, protože předchozího roku porazilo delainské námořnictvo anduské piráty, kteří víc než sto let sužovali jižní pobřeží království. Lebka anduského krále pirátů se šklebila na kůlu před palácovými zdmi a pokladnice Delainu přetékala kořistí. V důležitějších věcech, týkajících se státu, to ale byla stále Flaggova ústa, která šeptala rady do ucha krále Rolanda, a tak byl Flagg v prvních letech spokojený.

4

Roland si manželku sice zamiloval, ale nikdy si nezamiloval onu činnost, která připadá většině lidí sladká a jež plodí obyčejné kuchtíky i následníky trůnu. Měli se Sašou oddělené ložnice a král za ní moc často nechodil. K návštěvám docházelo nejvýš pětkrát nebo šestkrát do roka a někdy ani železo ve výhni neukuli, přestože Flagg míchal stále silnější nápoje a Saša nepřestávala být milá.

Ale po čtyřech letech manželství zplodili Petra. A té noci Roland nepotřeboval Flaggův nápoj, tu zelenou kouřící břečku, po které se vždycky cítil trochu divně, jako by se měl zbláznit. Toho dne si vyjel s dvanácti muži na lov do Obory. Lov miloval Roland ze všeho nejvíc – vůni lesa, svěží vzduch, zvuk rohu a chvění luku v ruce, když vypustí šíp na přímý, ostrý let. Střelný prach v Delainu znali, byl však vzácný a lovit zvěř železnou trubkou se obecně považovalo za nízké a nedůstojné.

Saša si v posteli četla, když k ní celý brunátný a rozzářený přišel, ale odložila knihu na prsa a pozorně poslouchala, jak jí vypráví své zážitky a přitom divoce mává rukama. Ke konci se zaklonil, aby jí ukázal, jak napjal luk a vystřelil na nepřítele Kladivo, velký šíp po otci. Když to udělal, Saša se zasmála, zatleskala rukama a získala si jeho srdce.

V Královské oboře už nebyla skoro žádná zvěř. V těch moderních časech byla vzácnost najít v ní třeba jen urostlého jelena a draka v ní nikdo nezahlédl už celé věky. Většina lidí by se vám vysmála, kdybyste tvrdili, že by v tom poklidném lese stále mohla ona bájná obluda žít. Ale toho dne, hodinu před západem slunce, když už se Roland se svou družinou chtěl vrátit, tu bájnou obludu našli… nebo ona je.

Ozvalo se zapraskání, dupot a z porostu vylezl drak, šupiny mu svítily barvou nazelenalé mědi, z ukoptěných nozder mu vycházel dým. Nebyl to žádný malý dráček, byl to sameček, který už dorostl do prvního svlékání kůže. Do družiny jako když hrom uhodí, nikdo se nedokázal ani pohnout, natož sáhnout po šípu.

Drak se zahleděl na lovce, zelené oči mu zežloutly, potřásl křídly. Nebezpečí, že by uletěl, nehrozilo – křídla ho unesou až za takových padesát let a po dalších dvou svlékáních – ale blány, které do deseti nebo dvanácti let drží křídla drakovi u těla, už odpadly, a jediné máchnutí zvedlo takový vítr, že hlavní lovčí spadl ze sedla a roh mu vyletěl z ruky.

Roland byl jediný, kdo neztratil duchapřítomnost, a i když byl příliš skromný, aby to Saše řekl, jednal jako hrdina a náruživý lovec zároveň. Drak by překvapené družiníky upekl zaživa, kdyby nebylo Rolandovy pohotovosti. Roland pohnal koně o pět kroků vpřed a založil do tětivy velký šíp. Napjal luk a vystřelil. Šíp letěl přímo do cíle – do měkkého lalokovitého místečka pod hrdlem, kudy drak nabírá vzduch, aby mohl chrlit oheň. Plaz padl mrtev a naposledy vychrlil oheň, který zapálil okolní křoví. Družiníci ho rychle uhasili, někteří vodou, jiní pivem, a nejeden přispěl močí – a když tak teď o tom přemýšlím, i to bylo z větší části pivo, protože když jel Roland na lov, bral s sebou spoustu piva a sám jím také nepohrdl.

Oheň byl za pět minut uhašen, drak za čtvrthodinku vykuchán. Když mu vyvrhli bachor, dalo by se na jeho kouřících nozdrách ještě vařit. Rolandovi slavnostně přinesli devítikomorové srdce, ze kterého ještě kapala krev. Roland je za syrova snědl, jak velel zvyk, a chutnalo mu výtečně. Litoval pouze, že žádné další srdce už asi nikdy neokusí.

Snad za to mohlo dračí srdce, že byl té noci tak silný. Snad to bylo radostí z lovu nebo z vědomí, že jednal pohotově a chladnokrevně, zatímco ostatní zkoprněli v sedle (samozřejmě kromě hlavního lovčího, který zkoprněl na zemi). Na důvodech však nezáleží, když Saša zatleskala a zvolala: „Výborně, manželi,“ skočil za ní do postele. Saša ho uvítala rozšířenýma očima a úsměvem, který obrážel jeho vítězství. Tu noc Roland poprvé a naposled vychutnal manželské objetí za stavu střízlivosti. Po devíti měsících – co měsíc, to jedna komora dračího srdce – se ve stejném loži narodil Petr a království se zaradovalo – trůn měl dědice.

5

Nejspíš si pomyslíte – pokud vám něco takového vůbec přišlo na mysl – že po Petrově narození Roland určitě přestal popíjet Flaggovy podivné nápoje. Mýlíte se. Občas je užíval. To proto, že Sašu miloval a chtěl ji potěšit. V některých krajích lidé předpokládají, že v sexu si libují jen muži a ženy jsou rády, když mají pokoj. Lidé v Delainu tak podivné nápady neměli – předpokládali, že každá žena nachází přirozené potěšení v činnosti, ze které pocházejí nejroztomilejší stvoření na světě. Roland věděl, že v tomto směru nevěnuje manželce tu správnou pozornost, ale rozhodl se, že bude tak pozorný, jak jen může, i když to znamenalo popíjet Flaggovy lektvary. Jenom Flagg věděl, jak málo král chodí ke královninu loži.

Asi čtyři roky po Petrově narození, na Nový rok, přišla do Delainu strašlivá bouře. Byla to nejhorší vánice, jakou si lidé pamatovali – s jedinou výjimkou, o které vám povím později.

Flagg pocítil nutkání, které nedokázal vysvětlit ani sám sobě, ale uposlechl je a namíchal králi nápoj dvojnásob silný – snad ho k tomu přimělo cosi v kvílení větru. Jindy by se Roland nad odpornou chutí zašklebil a možná by pohár odsunul, ale bouře ve všech budila vzrušení a novoroční slavnost byla obzvlášť rozverná, a Roland se pořádně opil. Planoucí oheň v krbu mu připomněl poslední drakův ohnivý výdech a mnohokrát připil hlavě, pověšené na zdi. Jediným douškem tedy vypil zelenou břečku a v té chvíli ho posedl nízký chtíč. Ihned odešel z jídelny a navštívil Sašu. Snažil se s ní milovat, ale ubližoval jí.

„Prosím tě, manželi,“ vykřikla a rozvzlykala se.

„Promiň,“ zamumlal. „Chrrr….“ Upadl vedle ní do těžkého spánku a nevěděl o sobě dvacet hodin. Saša nikdy nezapomněla na divný pach, který té noci cítila v jeho dechu. Připomínal jí zkažené maso, pach smrti. Propána, uvažovala, co to jenom jedl… nebo pil?

Roland se už Flaggových nápojů nikdy nedotkl, ale Flagg byl přesto spokojen. Po devíti měsících Saša porodila Tomáše, druhého syna. Při porodu zemřela. Takové věci se samozřejmě stávají, a i když byli všichni smutní, nikoho to doopravdy nepřekvapilo. Všichni byli přesvědčeni, že vědí, co se stalo. Ale jediní lidé v celém království, kteří znali pravdu o Sašině smrti, byli Anna Crookbrowsová, porodní bába, a Flagg, králův kouzelník. Saša mluvila do kralování a Flagg s ní ztratil trpělivost.

6

Petrovi bylo teprve pět, když matka zemřela, ale vzpomínku na ni si uchoval hluboko v srdci. Pamatoval si ji jako milou, něžnou, milující bytost, plnou milosrdenství. Ale pět roků je málo a jeho vzpomínky většinou nebyly příliš jasné. Jednu vzpomínku si však uchoval zřetelně – jednou mu cosi vytkla. Vzpomínka na tuto výtku mu mnohem později zachránila život. Šlo o používání ubrousku.

Každého prvního dne v Pátém měsíci se konala u dvora slavnost jarního setí. Když bylo Petrovi pět let, mohl se slavnosti poprvé zúčastnit. Podle zvyku měl Roland sedět v čele stolu, dědic trůnu po pravici a královna na druhém konci stolu. V praxi to znamenalo, že Petr bude při jídle daleko od matky, takže ho Saša předem pečlivě poučila, jak se má chovat. Chtěla, aby se předvedl v dobrém světle a choval se způsobně. Dobře věděla, že během hostiny bude odkázán sám na sebe, protože jeho otec neměl o dobrých způsobech ani ponětí.

Někdo z vás se možná diví, proč poučování o dobrých způsobech připadlo na Sašu. Copak chlapec neměl žádnou vychovatelku? (Ano, měl dvě.) Nebyli tam sluhové, kteří by se chlapci věnovali? (Byly jich celé mraky.) Těžší však bylo všechny ty lidi udržet v odstupu a ne je přimět, aby se o Petra starali. Saša ho chtěla vychovávat sama, pokud to bylo možné. Měla velmi jasnou představu, jak by měl být její syn vychováván. Milovala ho z celého srdce a chtěla s ním být ze sobeckých důvodů. Ale také si uvědomovala, že nese velkou a vážnou zodpovědnost za Petrovo vychování. Ten chlapeček bude jednoho dne králem a Saša chtěla, aby byl především dobrým člověkem. Správný chlapec bude dobrým králem, říkala si.

Velké hostiny v králově síni nebyly zrovna pro útlocitné osoby a většina vychovatelek by chování svých svěřenců u stolu věnovala málo pozornosti. No a co, bude přece králem! řekly by si, trochu polekané představou, že by ho měly napomínat v takových drobnostech. Komu vadí, že cmrndá omáčku? Komu vadí, že si cintá na límec nebo že si do něj dokonce utírá ruce? Copak nevíte, že král Alan za dávných časů jednou pozvracel talíř a pak poručil dvornímu šaškovi, aby přistoupil a „vypil tu dobrou teplou polévku“? Copak není pravda, že král Jan často ukusoval živým pstruhům hlavy a pak házel mrskající se tělíčka služkám za košili? Neskončí snad dnešní hostina jako většina podobných tím, že hodovníci budou házet jídlo na hosty sedící naproti?

Určitě tak skončí, ale než věci dojdou tak daleko, Saša a Petr už budou dávno v ložnici. To, co Sašu trápilo, byl ten přístup: komu vadí. Podle ní to byla ta nejhorší myšlenka, jaká by se mohla usídlit v hlavě malého chlapce, který měl být králem.

Saša tedy důkladně Petra poučila a celý večer ho při hostině pečlivě pozorovala. A později, když už ležel ospalý v posteli, s ním promluvila.

Jelikož byla dobrou matkou, nejdřív ho laskavě pochválila za pěkné chování a způsoby – a to bylo správné, protože se choval většinou příkladně. Saša však věděla, že nikdo kromě ní ho nenapomene, když udělá něco špatně, a věděla, že to musí udělat hned, během těch několika málo let, kdy ji bezvýhradně zbožňuje. Když ho tedy dochválila, řekla:

„Jednu věc jsi udělal špatně, Petře, a už nikdy nechci vidět, že to opakuješ.“

Petr ležel v posteli, tmavě modrýma očima se na ni vážně díval: „Co to bylo, maminko?“

„Nepoužil jsi ubrousek,“ řekla. „Nechal jsi ho složený vedle talíře a mě moc mrzelo, když jsem to viděla. Pečené kuře jsi jedl rukama, to bylo v pořádku, protože tak to muži dělají. Ale když jsi kuře odložil, utřel sis prsty do košile, a to není správné.“

„Ale tatínek… a pan Flagg … a ostatní šlechtici…“

„Ať jde k šípku Flagg a všichni šlechtici z Delainu!“ vykřikla tak rozhorleně, že se Petr v posteli trochu přikrčil. Bál se a styděl, když viděl růže rozkvetlé na jejích tvářích. „To, co dělá tvůj otec, je správné, protože je král, a to, co budeš dělat ty, až budeš králem, bude také vždycky správné. Ale Flagg není král, i když by moc chtěl, a šlechtici nejsou králové, a ty také ještě nejsi králem, jsi jenom malý chlapec, který zapomněl na dobré způsoby.“

Všimla si, že se bojí, a usmála se. Položila mu ruku na čelo.

„Jenom klid, Petře,“ řekla. „Je to maličkost, ale i tak je důležitá – protože jednou budeš králem ty. Teď běž a přines svou tabulku.“

„Ale už mám spát…“

„K šípku se spaním. Spaní může počkat. Přines svou tabulku.“

Petr utíkal pro tabulku.

Saša vzala křídu, přivázanou k tabulce, a pečlivě napsala tři písmena. „Znáš tohle slovo, Petře?“

Petr přikývl. Uměl přečíst jen několik slov, i když většinu velkých písmen znal. Toto slovo bylo náhodou jedním z nich. „Je to BŮH.“

„Ano, správně. A teď ti prozradím jiná tři písmena a ty je napiš pěkně pod ta první.“

Petr poslechl a škobrtavě, dětsky napsal tři písmena pod úhledný matčin rukopis. Užasl, protože uviděl další ze slov, která uměl přečíst.

„PES! Mami! To je PES!“

„Ano. Znamená to pes.“ Měla tak smutný hlas, že Petrovo nadšení ihned povadlo. Matka ukázala z Boha na Psa. „Toto jsou dvě stránky člověka,“ řekla. „Nikdy na ně nezapomeň, protože budeš král, a králové rostou, až jsou velicí a vysocí – jako draci po devátém svlékání.“

„Otec není veliký a vysoký,“ namítl Petr. Roland byl opravdu malý a měl trochu křivé nohy. Navíc před sebou nosil břicho, jež mu narostlo z množství piva a medoviny, které vypil.

Saša se usmála.

„Ale je. Králové rostou neviditelně, Petře, a vyrostou najednou, jakmile na náměstí Jehly dostanou do ruky žezlo a na hlavu korunu!“

„Opravdu?“ Petrovy oči byly veliké a vykulené. Napadlo ho, že odbočili nějak daleko od nepoužitého ubrousku na hostině, ale nemrzel se, že tak trapné téma ustoupilo jinému, nepoměrně zajímavějšímu. Kromě toho si umínil, že už nikdy na ubrousek nezapomene – když to bylo tak důležité pro matku, pak je to důležité i pro něj.

„Přesně tak. Králové vyrostou strašně moc, a proto musejí být zvlášť opatrní, protože velikánský člověk by mohl ty menší rozšlápnout, i kdyby si jen vyšel na procházku nebo se otáčel nebo se rychle posadil na nevhodném místě. Špatní králové dělají takové věci často. Myslím, že ani dobří králové se tomu někdy nevyhnou.“

„Já asi nerozumím…“

„Tak ještě chvilku poslouchej.“ Znovu poklepala na tabulku. „Naši kněží říkají, že máme v sobě Boha a částečně i čerta. Víš, kdo je to čert, Petře?“

„Je to ďábel.“

„Ano. Ale jinde než v báchorkách jich je málo, Péťo – špatní lidé jsou spíš jako psi než ďáblové. Psi jsou přátelští, ale hloupí, a přesně takoví jsou lidé, když se opijí. Když jsou psi zmatení a rozčilení, můžou kousnout; když jsou lidé zmatení a rozčilení, můžou se prát. Psi jsou báječná domácí zvířata, protože jsou věrní, ale pokud je člověk jenom domácím zvířetem, pak je to podle mě špatný člověk. Psi umějí být stateční, ale můžou být i zbabělí a budou jenom výt ze tmy nebo utečou od nebezpečí s ocasem staženým mezi nohama. Pes olíže ruku špatného pána stejně ochotně jako ruku dobrého pána, protože pes nezná rozdíl mezi dobrým a špatným. Pes sežere i splašky a to, co jeho žaludek nesnese, vyzvrací, a pak se znovu pustí do žrádla.“

Na chvilku se odmlčela, snad si vzpomněla na to, co se v té chvíli právě odehrává v hodovní síni – muži a ženy se hloupě opilecky chechtají, házejí po sobě jídlem a občas se otočí, aby se vyzvraceli vedle židle. Roland se choval stejně a někdy ji to rozesmutňovalo, ale nikdy mu to nevyčítala ani ho za to netrestala. Byl prostě takový. Možná by slíbil, že se změní, aby ji potěšil, a možná by to i dokázal, ale pak by to už nebyl stejný člověk.

„Rozumíš tomu, Petře?“

Petr přikývl.

„Dobrá! Teď mi něco pověz.“ Naklonila se k němu. „Používá pes ubrousek?“

Petr, pokořený a zahanbený, sklopil oči k pokrývce a zavrtěl hlavou. Rozhovor tedy přece jen nezabrousil tak daleko, jak se zdálo. Snad byl celý večer příliš nabitý událostmi, snad byl Petr příliš unavený, ale do očí mu vstoupily slzy a skutálely se mu po tvářích. Bránil se vzlykům, které se mu draly do krku. Zamkl si je v hrudi. Saša to viděla a obdivovala ho.

„Neplač nad nepoužitým ubrouskem, miláčku,“ řekla, „protože to jsem nechtěla.“ Vstala, veliké těhotné břicho nesla před sebou. Narození Tomáše se už blížilo. „Jinak ses choval příkladně. Každá matka v království by byla pyšná na malého syna, který by se choval z poloviny jako ty, a ze srdce tě obdivuji. Tyto věci ti povídám jenom proto, že jsem matkou prince. Někdy je to těžké, ale nedá se to změnit, a po pravdě řečeno, neměnila bych, i kdybych mohla. Ale pamatuj, že jednoho dne budou záviset životy na každém tvém pohybu; možná budou životy záviset i na snech, které se ti budou ve spánku zdát. Třeba nebudou záviset na tom, jestli po jídle použiješ nebo nepoužiješ ubrousek… ale třeba budou. Třeba budou. Životy už závisely na nepatrnějších maličkostech. Chci po tobě pouze, abys v ničem, co děláš, nezapomínal na svou ušlechtilou stránku. Tu dobrou stránku – Boha. Slíbíš mi to, Petře?“

„Slibuji.“

„Pak je to v pořádku.“ Zlehka ho políbila. „Naštěstí jsem mladá a ty jsi také mladý. Pohovoříme si o tom ještě důkladněji, až dostaneš víc rozumu.“

Nepohovořili si už nikdy, ale Petr na tu lekci nezapomněl: vždycky ubrousek používal, i když to nikdo kolem něj nedělal.

7

Saša tedy zemřela.

Sehraje v našem příběhu už jen malou úlohu, ale měli byste o ní vědět jednu věc: měla domeček pro panenky. Tento domeček byl veliký a moc pěkný, skoro jako zmenšenina hradu. Když se měla vdávat, Saša se těšila, jak mohla, ale přece jen byla smutná, že opouští všechny a všechno ve velkém domě v Západním panství, kde vyrůstala – a byla také trochu nervózní. Řekla matce: „Ještě nikdy jsem nebyla vdaná a nevím, jestli se mi to bude líbit.“

Ale ze všech vzpomínek na dětství, které doma nechávala, jí nejvíc bylo líto domečku pro panenky, jejž měla už odmalička.

Roland byl laskavý muž a nějakým způsobem to zjistil, a i když byl také nervózní ze svého budoucího života (koneckonců, ani on zatím nebyl ženatý), našel si čas a pověřil Quentina Ellendera, nejlepšího řemeslníka v zemi, aby postavil královské novomanželce nový domeček pro panenky. „Chci, aby to byl ten nejkrásnější domeček pro panenky, jaký kdy měla mladá dáma,“ řekl Ellenderovi. „Chci, aby se jí zalíbil na první pohled a v té chvíli na svůj starý domeček pro panenky navždy zapomněla.“

Určitě si řeknete, že pokud to Roland myslel vážně, byla to pěkná hloupost. Nikdo nezapomene na hračku, se kterou zažil v dětství nejšťastnější chvilky, i kdyby tu hračku nahradila jiná, mnohem krásnější. Saša nikdy nezapomněla na svůj starý domeček pro panenky, ale ten nový se jí moc líbil. Líbil by se každému, pokud nebyl úplný hlupák. Kdo ho viděl, prohlásil, že je to nejlepší dílo Quentina Ellendera, a možná to byla pravda.

Byl to zmenšený venkovský dům, velmi podobný tomu, ve kterém Saša žila s rodiči na pahorkatině Západního panství. Všechno v domečku bylo malé, ale tak dokonale propracované, že byste přísahali, že to funguje… a většina věcí fungovala!

Například sporák se opravdu rozehřál a mohly se na něm vařit drobounké porce jídla. Když jste do něj strčili kousek uhlí, velký nejvýš jako krabička od sirek, sporák topil celý den… a když jste do kuchyně sáhli svým neohrabaným velikým prstem a náhodou se sporáku dotkli, když v něm zrovna hořelo, pěkně jste se popálili. Nebyly tam žádné kohoutky a splachovací záchody, protože království Delain o podobných věcech nic nevědělo – a neví dodnes – ale když jste byli dost opatrní, mohli jste napumpovat vodu ruční pumpou, která na výšku nepřesahovala váš malíček. Pak tam byla šicí dílnička s kolovrátkem, který se opravdu točil, a stávek, který opravdu tkal. Spinet v salonku opravdu hrál, když jste se kláves dotýkali párátkem, a zněl překrásně. Lidé, kteří to viděli, tvrdili, že je to zázrak a že v tom má určitě prsty Flagg. Když Flagg slyšel takové řeči, jen se usmál a nic neříkal. S domečkem pro panenky neměl vůbec nic společného – považoval ho za hloupou zbytečnost – věděl však také, že není nutné příliš mluvit a vyprávět lidem, jak jste skvělí a jak jste dosáhli velikosti. Někdy stačí tvářit se moudře a držet pusu.

V Sašině domečku byly opravdové kašamínské koberečky, sametové závěsy, opravdové porcelánové talířky; spížka skutečně držela chlad. Obložení v přijímacím salonku a přední hale bylo z opracovaného železného dřeva. Všechna okénka byla zasklená a vějířovitý světlík nad širokými hlavními dveřmi byl z barevného skla.

Kolem a kolem to byl nejroztomilejší domeček pro panenky na světě. Saša nad ním zatleskala blahem, když z něj na svatební hostině stáhli ubrus, a manželovi za něj poděkovala. Později šla k Ellenderovi do dílny a nejenže mu poděkovala, ale hluboce se mu poklonila, což byl čin téměř neslýchaný – v těch dobách a časech se královny neukláněly před pouhými řemeslníky. Roland měl radost a Ellender, který při výrobě domečku skoro přišel o oči, byl hluboce dojat.

Saša však nezapomněla na svůj milovaný domeček doma, i když ve srovnání s tím novým vypadal obyčejně, a strávila s domečkem od Ellendera – přestavovala nábyteček, zatápěla ve sporáčku, dívala se, jak se kouří z komínků, a dělala, že se zrovna podává čaj nebo že se bude pořádat velká hostina pro královnu – méně deštivých odpolední než dřív, ještě v patnácti nebo šestnácti letech. Jeden důvod byl velmi prostý. Není přece žádná zábava hrát si na hostinu, na kterou přijde královna, když je královnou doopravdy. A možná že tento důvod vydal za všechny. Byla už velká a poznala, že všechno je trochu jiné, než v dětství očekávala. Myslela si kdysi, že jednoho dne řekne dost a všechny hračky, hry a panenky odloží stranou. Teď zjistila, že takové rozhodnutí nikdy nepadlo. Hračky ji prostě přestaly bavit. Zájem bledl a bledl, až všechny zářivé radosti dětství pokryl prach a ona na ně zapomněla.

8

Petr, malý chlapec, který měl být jednou králem, měl desítky hraček – ne, jestli vám mám povědět pravdu, měl tisíce hraček. Měl stovky olověných vojáčků, se kterými sváděl veliké bitvy, a desítky koníků. Měl různé hry, míče, kostky a kuličky. Měl chůdy, na kterých byl pět stop vysoký. Měl kouzelné skákadlo, na kterém mohl hopsat, a tolik papíru na kreslení, kolik chtěl, a to v dobách, kdy se papír vyráběl moc těžko a mohli si ho dovolit jenom bohatí lidé.

Ale ze všech hraček na hradě měl nejradši maminčin domeček pro panenky. Domeček ze Západního panství nikdy neviděl, takže nejkrásnější domeček byl pro něj tento. Sedával před ním celé hodiny, když venku lilo nebo fičela zimní vichřice z ledově modrého hrdla plného sněhu. Když dostal dětské tetování (to je nemoc, které u nás říkáme plané neštovice), poprosil sluhu, aby mu domeček přinesl na zvláštní stolek a ten postavil nad postel, a hrál si s ním skoro bez přestávky, dokud se neuzdravil.

Moc rád si představoval drobné lidičky, kteří domeček zalidňovali, a někdy mu připadali tak skuteční, že je skoro viděl. Mluvil místo nich a měnil různě hlas a všechny si je vymyslel. Tvořili královskou rodinu. Byl tam král Roger, statečný a mocný (nebyl moc vysoký a měl trochu křivé nohy), a ten kdysi zabil draka. Pak tam žila líbezná královna Sára, jeho manželka. A pak jejich chlapeček Péťa, který je měl rád, a oni měli rádi jeho. Nezmiňujeme se samozřejmě ani o všem služebnictvu, které si vymyslel, aby stlalo postele, přikládalo do kamen, nosilo vodu, vařilo jídlo a spravovalo šaty.

Jelikož byl chlapec, některé příběhy, které si v domečku přehrával, byly poněkud krvelačnější než ty, jež si v dětství vymýšlela Saša. V jednom z nich celý dům obklíčili anduští piráti, chtěli se vloupat dovnitř a celou rodinu vyvraždit. Byla to slavná bitva. Padly desítky pirátů, ale bylo jich přece jenom příliš mnoho. Hotovili se ke konečnému útoku. Ale než vyrazili, přijela králova osobní stráž – tuto roli sehráli Petrovi olovění vojáčci – a pobila ty proklaté anduské mořské psy do posledního. V jiném příběhu vyrazila z nedalekého lesa horda draků (nedaleký les se obvykle rozkládal pod Sašinou pohovkou u okna), kteří chtěli celý dům spálit palčivým dechem. Ale Roger a Péťa přiběhli se svými luky a všechny draky zabili. „Až celá zem zčernala jejich hnusnou starou krví,“ vyprávěl Petr svému královskému otci ten večer u jídla a Roland ho halasně pochválil.

Když Saša zemřela, Flagg řekl Rolandovi, že podle jeho názoru není správné, aby si chlapec hrál s domečkem pro panenky. Možná to z něj slečinku neudělá, řekl Flagg, ale třeba udělá. Určitě by však nedělalo dobrý dojem, kdyby se to doneslo obyvatelstvu. A takové pikantní drby se obyvatelstvu donesou vždycky. Hrad je plný služebnictva. Sluhové vidí všechno a jazyky mají neposedné.

„Je mu teprve šest,“ namítl Roland nejistě. V přítomnosti Flagga, jeho bílého, vyzáblého obličeje schovaného hluboko v kápi a jeho kouzelných zaříkadel, se cítil vždycky nejistě.

„Šest let je dost, aby se chlapec začal učit, jakou cestou má jít, králi,“ řekl Flagg. „Pořádně o tom přemýšlej. Tvůj úsudek bude správný, stejně jako vždy.“

Pořádně o tom přemýšlej, řekl Flagg, a přesně to král Roland udělal. A abych byl spravedlivý, měl bych říct, že za celých dvacet let svého kralování v Delainu nikdy o ničem tak usilovně nepřemýšlel.

Možná vám to připadá divné, když vezmete v úvahu všechny povinnosti, co jich jen král má – důležité rozhodování, na které zboží uvalí daň a které věci naopak daně zbaví, jestli má nebo nemá vyhlásit válku, jestli má udělit milost nebo potrestat. Možná si říkáte, co znamená rozhodnutí, jestli dovolit nebo nedovolit malému chlapci, aby si hrál s domečkem, ve srovnání se státnickými záležitostmi?

Možná nic, množná hodně. Nechám vás, abyste si to rozhodli sami. Povím vám však, že Roland nebyl nejchytřejší král, kterého Delain poznal. Důkladné přemýšlení pro něj vždycky znamenalo pernou práci. Měl pocit, jako by se mu v hlavě převalovaly balvany. Oči se mu zamlžovaly a ve spáncích mu bušilo. Když se hluboce zamyslel, ucpal se mu nos.

V mládí ho ze studia slohu, matematiky a dějepisu tak strašně bolívala hlava, že mu dovolili, aby školy ve dvanácti letech nechal a dělal, co uměl nejlépe: chodil na lov. Snažil se ze všech sil být dobrým králem, ale měl pocit, že nikdy nedokáže být dost dobrý ani dost chytrý, aby vyřešil problémy království nebo správně rozhodoval, a věděl, že když rozhodne špatně, lidé budou trpět. Kdyby byl slyšel, co Saša po hostině vypráví Petrovi o králích, naprosto by souhlasil. Králové opravdu byli větší než jiní lidé a někdy – častokrát – si přál, aby byl menší. Pokud někdy v životě budete vážně pochybovat o tom, jestli jste pro nějaký úkol dost dobří, pak poznáte, jak mu bylo. Možná však nevíte, že takové starosti se po nějaké době začnou samy přikrmovat. Váš pocit, že nejste pro nějakou práci dost dobří, třeba není z počátku pravdivý, časem ale pravdivý být může. To se stalo Rolandovi a ten se postupem času začal stále víc spoléhat na Flagga. Občas ho napadla nepříjemná myšlenka, že skutečným králem je Flagg, kromě titulu – ale takové starosti na něj padaly jenom pozdě v noci. Ve dne byl vděčný za Flaggovu podporu.

Kdyby nebylo Saši, Roland by byl možná ještě horším králem, než nakonec byl, protože tichý hlásek, který někdy za bezesné noci slýchal, přehlušil vděčnost přetrvávající ze dne. Flagg skutečně vládl a Flagg byl velmi špatný člověk. Ještě o něm budeme muset pohovořit, bohužel, ale prozatím ho s radostí necháme běžet.

Saša nalomila Flaggovu moc nad Rolandem. Její rady byly rozumné a dobré a byly mnohem laskavější a spravedlivější než ty kouzelníkovy. Nikdy Flagga neměla ráda – málokdo v Delainu ho měl rád a mnozí se otřásli už při zvuku jeho jména – ale její nechuť byla mírná. Možná by však měla úplně jiné pocity, kdyby věděla, jak bedlivě a s rostoucí jedovatou nenávistí ji Flagg pozoruje.

9

Flagg jednou opravdu Saše podstrčil jed. Stalo se to, když Saša požádala Rolanda, aby dal milost několika vojenským zběhům, které Flagg chtěl popravit na náměstí Jehly. Zběhové podle něj dávali špatný příklad. Když vyváznou tihle bez nejvyššího trestu, jiní by je mohli napodobit. Jediný způsob, jak je odradit, je prý ukázat jim hlavy opovážlivců. Vojáci, kteří by ještě měli chuť zběhnout, se podívají na hlavy obsypané mouchami a s vyhaslýma očima a pochopí, že služba králi je vážná věc.

Saša však od jedné komorné zjistila o tom případu fakta, která Roland neznal. Matka staršího chlapce vážně onemocněla. Mladík měl ještě tři mladší bratříčky a dvě sestřičky. Všichni by v tuhé delainské zimě zemřeli, kdyby mládenec neopustil tábor, neodešel domů a nenasekal pro matku dříví. Ten druhý mladík šel s ním, protože byli nejlepšími přáteli a uzavřeli spolu pokrevní bratrství. Kdyby nebylo přítele, samotnému chlapci by trvalo dva týdny, než by nasekal dost dříví, aby rodina vydržela přes zimu. Oběma to zabralo šest dnů usilovné práce.

To ovšem případ stavělo do jiného světla. Roland také velmi miloval svou matku a rád by za ni položil život. Zahájil šetření a zjistil, že Saša měla pravdu. Zjistil také, že zběhové utekli, teprve když krutý velitel několikrát odmítl vyslechnout jejich žádost o soucit a udělení dovolenky, a jakmile nasekali čtyři sáhy dříví, hned se vrátili, i když oba věděli, že půjdou před vojenský soud a katova sekera je nemine.

Roland jim udělil milost. Flagg pokyvoval hlavou, usmíval se a řekl pouze: „Tvá vůle je vůle Delainu, králi.“ Za všechno zlato ve Čtyřech královstvích by nedopustil, aby Roland zahlédl zuřivý vztek, který mu bouřil v srdci, když ho král neposlechl. Rolandovo rozhodnutí o omilostnění těch mládenců lidé v Delainu velmi chválili, protože hodně poddaných znalo okolnosti případu, a ti, kdo je neznali, se je od ostatních rychle dozvěděli. Rolandovo moudré a soucitné rozhodnutí si lidé připomínali, když král vydával jiná, méně lidská nařízení (která se jako vždy vylíhla ve Flaggově hlavě). Na tom však Flaggovi nezáleželo. On chtěl ty drzé kluky zabít a Saša mu to překazila. Proč si Roland nevzal jinou ženskou? Stejně žádnou z nich neznal a vůbec se o ženy nezajímal. Proč si nevzal jinou? No, na tom nesejde. Flagg se při udílení milosti usmíval, ale v duchu si přísahal, že půjde Saše na pohřeb.

Té noci, kdy Roland podepsal milost, odešel Flagg do své ponuré pracovny ve sklepě. Tam si natáhl tlustou rukavici a vytáhl pavouka smrťáka z klícky, kde ho dvacet let choval a krmil mladými myškami. Každá myš, kterou pavoukovi předložil, měla v sobě jed a umírala; Flagg to dělal, aby posílil pavoučí jed, který už tak byl nesmírně silný. Pavouk byl rudý jako krev a velký jako krysa. Jeho nafouklé tělo překypovalo jedem; jed mu odkapával z žihadla v průzračných kapkách, které vypalovaly Flaggovi do stolu kouřící díry.

„Teď zemřeš, krasavče, a zabiješ královnu,“ zašeptal Flagg a rozmáčkl pavouka v rukavici, která byla vyrobena z kouzelné ocelové tkaniny, odolné vůči jedu – přesto pak večer, když šel spát, měl ruku oteklou a zrudlou a cukalo mu v ní.

Z těla rozmáčknutého pavouka, který sebou ještě škubal, chrstl jed do poháru. Flagg nalil na smrtonosnou tekutinu brandy a pak všechno smíchal. Když vytáhl lžičku z poháru, byla pokroucená a skoro bez tvaru. Královna jen jednou usrkne a padne k zemi mrtvá. Zemře rychle, ale velmi bolestivě, pomyslel si Flagg spokojeně.

Saša měla ve zvyku vypít každý večer sklenku brandy, protože často těžko usínala. Flagg přivolal sluhu, aby jí ten nápoj odnesl.

Saša se nikdy nedozvěděla, jak těsně se k ní toho večera přiblížila smrt.

Chvilku poté, co namíchal smrtonosný nápoj, těsně předtím, než sluha zaklepal, vylil Flagg jed do kanálku uprostřed podlahy a pak tiše poslouchal, jak potrubí syčí a bublá. Obličej měl zkřivený nenávistí. Když syčení utichlo, vší silou mrštil křišťálovým pohárem do vzdáleného rohu. Rozletěl se na kusy jako bomba.

Sluha zaklepal a vešel.

Flagg ukázal na místo, kde se třpytily střepy. „Rozbil jsem pohár,“ zavrčel. „Ukliď to. Vezmi si koště, hlupáku. Jestli se těch střepů dotkneš, budeš litovat.“

10

V poslední chvíli vylil jed do kanálu, protože si uvědomil, že by ho lehce odhalili. Kdyby Roland miloval mladou královnu jen o trochu méně, Flagg by se odvážil. Ale bál se, že Roland by v bolestném vzteku nad ztrátou manželky neměl klidu, dokud by vraha nevypátral a neuviděl jeho hlavu na kůlu na vrcholku Jehly. Takový zločin by nenechal bez pomsty, bez ohledu na to, kdo ho spáchal. A našel by vraha?

Podle Flaggova názoru by to asi dokázal.

Roland byl přece vynikající lovec.

Saša tedy vyvázla – chráněna Flaggovým strachem a manželovou láskou. A Flagg zatím mohl mít jistotu, že mu král bude často popřávat sluchu.

Co se však týče domečku pro panenky – v tomto bodě se dá říct, že nakonec vyhrála Saša, přestože mrtvá královna tou dobou Flaggovi už dávno nedělala vrásky.

11

Pár dní poté, co se Flagg tak nelichotivě vyjádřil o domečcích na hraní a královských slečinkách, vešel Roland potichu do ranního salonku mrtvé královny a nepozorovaně se díval, jak si syn hraje. Král stál mezi dveřmi, čelo hluboce zachmuřené. Přemýšlel mnohem usilovněji, než byl zvyklý, a to znamenalo, že se mu v hlavě převalují balvany a má ucpaný nos.

Viděl, že Petr si hraje s domečkem a přehrává si přitom příběhy a že ty příběhy, které si vymýšlí, vůbec nejsou jako od slečinky. Byly to příběhy plné krve, dunění hromu, armád a draků. Jinými slovy to byly příběhy podle králova vkusu. Objevil v sobě toužebné přání přidat se k synovi, pomoci mu vymýšlet ještě lepší příběhy, ve kterých by hrál roli ten domeček se svým úžasným zařízením a vymyšlenou rodinou. A hlavně chápal, že Petr si hraje se Sašiným domečkem, aby si v srdci zachoval Sašu živou, a tohle Roland schvaloval ze všeho nejvíc, protože se mu po manželce velmi stýskalo. Někdy se cítil tak sám, že skoro plakal. Králové však nepláčou… a pokud se jednou či dvakrát po Sašině smrti probudil s promáčeným polštářem, co má být?

Král odešel z pokoje stejně tiše, jak přišel. Petr ho nezahlédl. Roland pak skoro celou noc nespal a důkladně přemýšlel o tom, co viděl, a i když pro něj bylo těžké snášet Flaggův nesouhlas, přijal kouzelníka hned ráno na soukromé audienci, než jeho rozhodnost stačila zeslábnout, a pověděl mu, že si věc pečlivě rozmyslel a rozhodl, že by se mělo Petrovi dovolit, aby si hrál s domečkem tak dlouho, jak si bude přát. Podle jeho přesvědčení to prý chlapci nijak neškodí.

Když to ze sebe vysypal, neklidně se opřel zády v křesle a čekal, že Flagg něco namítne. Nic takového se však nestalo. Flagg jenom pozvedl obočí – Roland to sotva viděl v černém stínu kapuce, kterou Flagg stále nosil – a řekl: „Tvá vůle, králi, je vůlí celého království.“

Roland podle tónu řeči poznal, že Flagg považuje jeho rozhodnutí za špatné, ale ten tón mu také pověděl, že Flagg už o tom nebude dál mluvit. Z hloubi duše se mu ulevilo, že vyvázl tak lacino. Později toho dne Flagg prohlásil, že by sedláci z Východního panství snesli vyšší daně, i když jim loňské sucho zničilo skoro celou úrodu, a Roland dychtivě souhlasil.

Po pravdě řečeno odpor toho starého hlupáka (takto Flagg Rolanda v duchu nazýval) ohledně domečku na hraní neznamenal pro kouzelníka vůbec nic. Důležité bylo zvýšení daní ve Východním panství. A Flagg skrýval tajemství, které ho upřímně těšilo. Nakonec se mu Sašu přece jen podařilo zavraždit.

12

Když se v těch dobách královna nebo jiná urozená žena uchýlila na lože, aby porodila dítě, přivolali k ní porodní bábu. Lékaři byli jen muži a žádný muž nesměl být u ženy, která měla rodit. Porodní bába, která pomáhala na svět Petrovi, se jmenovala Anna Crookbrowsová, z Třetí Jižní ulice. Zavolali ji znovu, když přišla Sašina hodinka s Tomášem. Anně bylo přes padesát, když začaly Sašiny druhé porodní bolesti, a byla vdova. Měla jednoho syna, ale toho ve dvacátém roce věku stihla třaslavá nemoc, která své oběti vždycky po letech utrpení zabila krutou a bolestivou smrtí.

Milovala svého chlapce nade vše a nakonec, když všechny prostředky selhaly, šla za Flaggem. To se stalo před deseti lety, to ještě nebyl na světě ani jeden princ a Roland byl svobodný. Flagg ji přijal ve svém zatuchlém sklepení, které bylo hned vedle žalářů – během rozhovoru ustrašená žena slyšela vzdálený řev nešťastníků, kteří už léta nezahlédli slunce. A celá rozechvělá si pomyslela, že pokud jsou blízko žaláře, pak není daleko ani mučírna. A ve Flaggově bytě jí taky nebylo moc dobře. Na zemi byly křídou nakresleny podivné barevné obrazce. Když mrkla, připadalo jí, že se obrazce proměnily. V kleci, pověšené na dlouhých černých okovech, krákal a chvílemi mluvil sám se sebou dvouhlavý papoušek, jedna hlava cosi říkala, druhá hlava odpovídala. Z polic se na ni mračily plesnivé knihy. V temných koutech tkali pavouci sítě. Z pracovny táhla směs divných chemických zápachů. Přesto nějak vypověděla svůj příběh a pak ustrašeně a napjatě čekala.

„Mohu tvého syna vyléčit,“ pronesl konečně.

Ošklivá tvář Anny Crookbrowsové se radostí proměnila skoro do krásy. „Můj pane!“ zvolala a nic jiného už nevymyslela, takže opakovala znovu: „Ach, můj pane!“

Ale Flaggův bledý obličej ve stínu kápě zůstával nepřístupný a zamyšlený a bába se znovu polekala.

„Co bys zaplatila za takový zázrak?“ zeptal se.

„Cokoli,“ vyhrkla a myslela to vážně. „Ach, pane Flaggu, cokoli!“

„Chci od tebe jednu laskavost,“ řekl. „Vyhovíš mi?“

„S radostí!“

„Ještě nevím, co to je, ale až přijde čas, budu to po tobě chtít.“

Padla před ním na kolena a on se k ní sklonil. Kápě mu sklouzla a jeho tvář byla opravdu strašná. Byla to bílá tvář mrtvoly s černými dírami místo očí.

„A jestli mou žádost odmítneš, ženo…“

„Neodmítnu! Ach, můj pane, neodmítnu! Neodmítnu! Přísahám na jméno svého drahého manžela!“

„Dobrá tedy. Zítra večer, až se setmí, ke mně přiveď svého syna.“

Druhý den večer přivedla ubohého chlapce. Třásl se a chvěl, hlava mu bláznivě poskakovala, oči se koulely. Na bradě se mu třpytila slina. Flagg podal ženě pohár s jakýmsi tmavým, švestkově zbarveným nápojem. „Ať to vypije,“ poručil. „Popálí si ústa, ale ať to vypije do poslední kapky. Pak mi toho hlupáka odveď z očí.“

Potichu synovi cosi řekla. Třas na chvilku vzrostl, jak se chlapec snažil kývnout hlavou. Vypil tekutinu do dna a pak se s jekotem skácel.

„Odveď ho,“ řekl Flagg.

„Ano, odveď ho!“ vykřikla jedna papouščí hlava.

„Odveď ho, tady se nesmí řvát!“ zařvala druhá hlava.

Odvedla ho domů, přesvědčená, že Flagg ho zabil. Ale druhého dne třesavka chlapce nadobro opustila a byl zdráv.

Roky míjely. Když se Saša chystala porodit Tomáše, Flagg bábu zavolal a pošeptal jí cosi do ucha. Byli sami u něj pod zemí, ale i tak bylo lepší tak strašlivý rozkaz vyslovit šeptem.

Obličej Anny Crookbrowsové smrtelně zbledl, ale vzpomněla si na Flaggova slova: Jestli odmítneš…

A král bude mít přece dvě děti. Ona má jen jedno. A kdyby se král chtěl znovu oženit a mít ještě další, budiž mu přáno. V Delainu byla spousta žen.

Odešla tedy k Saše, chlácholivě k ní promlouvala a v rozhodném okamžiku se jí v ruce zablýskl nožík. Nikdo neuviděl drobný řez, který učinila. Po chvíli Anna zvolala: „Tlač, královno! Zatlač, protože dítě už chce ven!“

Saša zatlačila. Tomáš z ní vyšel lehce, jako když se dítě sklouzne po skluzavce. Ale na prostěradlo se vyhrnula Sašina krev. Deset minut poté, co Tomáš přišel na svět, byla matka mrtvá.

Flagg si tedy nedělal starosti s nějakým hloupým domečkem na hraní. Důležité bylo, že Roland stárl, kouzelníkovi se do cesty nepletla žádná královna a princ nebyl jedináček, Flagg si mohl dokonce vybrat ze dvou. Petr byl samozřejmě starší, ale to nevadilo. Petra mohl odklidit, kdyby se časem ukázalo, že se nehodí pro Flaggovy plány. Byl přece malý a nemohl se bránit.

Pověděl jsem vám, že Roland nikdy za celou svou vládu nepřemýšlel déle a usilovněji než o této otázce – jestli má nebo nemá Petrovi dovolit, aby si hrál se Sašiným domečkem pro panenky, překrásně vyrobeným velkým Ellenderem. Pověděl jsem vám, že výsledkem jeho přemýšlení bylo rozhodnutí, které se Flaggovi nelíbilo. Také jsem vám řekl, že Flagg tomu nepřikládal valnou důležitost.

Opravdu to nebylo důležité? To si musíte rozhodnout sami, až mě vyslechnete do konce.

13

Teď necháme uplynout řadu let, jako když se mávne kouzelnou hůlkou – na pohádkách je báječné, že v nich čas může ubíhat rychle, když se neděje nic důležitého. Opravdový život takový není a to je asi dobře. Čas ubíhá rychleji jenom v dějepise a je snad dějepis něco jiného než velká pohádka, kde místo roků ubíhají celá staletí?

Během těch let Flagg oba chlapce bedlivě pozoroval – pozoroval přes stárnoucí královo rameno, jak rostou, a počítal, který by měl být králem, až Rolanda nebude. Netrvalo dlouho a došel k rozhodnutí, že by to měl být Tomáš, ten mladší. Sotva totiž bylo Petrovi sedm let, Flagg věděl, že se mu ten chlapec nelíbí. A když bylo Petrovi devět, Flagg učinil podivný a nepříjemný objev: Petra se totiž bál.

„Nehloupni,“ křikl Petr netrpělivě. „Byla to moje vina, ne tvoje. To já byl nešikovný. Honem se zvedni. Už nás dohánějí.“

„Tak budeme skákat!“