Zuřící živel

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Lauren Tarshisová

Zuřící živel – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

OBYVATELŮM JOPLINU
VE STÁTĚ MISSOURI

KAPITOLA 1

NEDĚLE, 22. KVĚTNA 2011,
17:42
JOPLIN, STÁT MISSOURI

Město Joplin ve státě Missouri je ničeno mohutným tornádem EF-5 a jedenáctiletý Dexter James se nachází přímo v jeho vražedném sevření.

Tornádo se do města vkradlo ukryté za masou bouřkových mraků. Jen málokdo by poznal, že se blíží. Nikoho by nenapadlo, že během několika minut připraví o život 158 lidí a změní město v hromadu suti.

Jen pár hodin předtím v Joplinu vládla pohoda a klid. Na fotbalových hřištích se vesele fandilo, na zahradách domů kvetly růže a jahody, z kostelů se nesly modlitby a chvalozpěv.

Stejně jako každé nedělní odpoledne.

Až do chvíle, kdy obloha zčernala a začal kvílet vítr.

A potom nebe vybouchlo jako časovaná bomba.

Tornádo mělo šířku jednoho kilometru a rychlost větru dosahovala asi 90 metrů za sekundu. Odnášelo celé domy a jejich trosky vystřelovalo stovky metrů vysoko do oblak. Trhalo školy, stěny obchodů nechalo zřítit se na ty, kteří zrovna byli uvnitř a nakupovali. Auta létala vzduchem, kamiony se proměnily v raketové střely. Stoleté stromy byly vytrhávány hluboko ze země.

Spustily se poplašné sirény.

Lidé se rozutíkali do sklepů a snažili se najít úkryt v domech, které se nad nimi začaly rozpadat. Rodiče drželi své děti a bojovali o ně s vichřicí, která je odnášela pryč. Stačilo několik minut a všechny městské čtvrtě ležely v troskách.

Když tornádo udeřilo, Dex jel zrovna autem, které se rázem proměnilo v past bez možnosti úniku.

Běsnící vítr bral kusy stromů a kamení a mlátil jimi o stěny auta.

Křup!

Jedno z oken se roztříštilo. Zuřivá síla pronikla dovnitř auta a opřela se přímo do Dexe. Větrný vír se směsicí kusů dřeva, kovu a skla bil Dexe hlava nehlava. Jako by jej bodalo tisíc škorpiónů až do jeho skonání.

Vtom Dexe vítr popadl a svými neviditelnými chapadly jej táhl směrem k okennímu otvoru.

Vždy si přál vidět tornádo na vlastní oči.

Teď tu bylo – zlověstný temný kornout zkázy.

Pohltil Dexe a ten věděl, že již není úniku.

KAPITOLA 2

O DEN DŘÍVE
SOBOTA 21. KVĚTNA,
9 HODIN RÁNO

Dex projížděl na kole klidnými ulicemi ve čtvrti, kde bydlel, jeho pes Zek v těsném závěsu za ním. Zrovna ho zaujal nad hlavou jeden mrak, který vypadal jako šíp, když za sebou zaslechl vysoké hlasy: „Dexi, Dexi, kup si limču!“

Za růžovým keřem vykoukly dvě stejné blonďaté kštice Tuckerovic dvojčat Stephanie a Bobbie.

Dex neměl žízeň, ale ignorovat Tuckerovy holky nebylo možné. Jeho rodiče s panem Tuckerem v Joplinu společně vyrůstali. Před tím, než se dvojčata narodila, pracovala paní Tuckerová na Joplinské střední škole, kde Dextrova máma a táta učili matematiku.

V Joplinu žilo přibližně 50 tisíc lidí, z nichž, jak se zdálo, snad polovina mohla být Dextrovými příbuznými.

Dex zastavil kolo u Tuckerovic příjezdové cesty a z kapsy vylovil čtvrťák. Obě dívky ukázaly na Zeka a rozhihňaly se. Pes trpělivě seděl u kola a jazyk mu visel skoro až u země. Dex se musel také smát. Chudák Zeky byl snad nejošklivějším psem v celém jihovýchodním Missouri. Jeho táta měl pravdu, když o Zekym mluvil jako o kříženci hyeny s delfínem. Kdo by se však pozastavoval nad vzezřením, když šlo o nejlepšího psa na světě?

Dex se přemohl a napil se zteplalé limonády v papírovém pohárku.

„Vynikající,“ ujistil děvčata a zamlaskal.

Holky se rozzářily nadšením a odhalily chybějící přední zuby.

V tom okamžiku vyšel ze dvěří pan Tucker. Nesl dva očividně těžké kufry a položil je u auta na zem.

„Dobré ráno, Dexi,“ pozdravil, když ho míjel.

„Dobrý den, pane Tuckere. Kam to bude tentokrát?“

Pan Tucker se usmál. „Jen do Arkansasu, za příbuznými. Vracíme se v pondělí.“

Podrbal Zeka na hlavě. „Můžete nám se Zekem pohlídat dům.“

Dex se rozesmál. Jediní zloději v této čtvrti byli mývalové, kteří tu občas vyjídali popelnice.

„No a,“ pan Tucker ztišil hlas, „víš něco nového o Jeremym?“

Jako by ta otázka udeřila Dexe do žaludku.

Jeremy byl Dexterův dvacetiletý bratr, který byl členem americké speciální námořní jednotky SEAL. Byl na zahraniční misi, ale Dex netušil, kde přesně. Mise SEALu byly vždy přísně tajné. Jeremy tak mohl být kdekoli na světě, kde se zrovna válčilo, kde probíhaly teroristické útoky nebo kde bylo třeba vysvobodit osoby ze zajetí.

„Zatím nic,“ vypravil ze sebe Dex nesměle. Jeremy ho sice vždy varoval, že může být pryč i několik týdnů, ale i tak se každý den bez něj zdál Dexovi jako celá věčnost.

Když se Jeremy stal SEALem, Dex na něj byl nesmírně pyšný. Jeho bratr byl jedním z nejdrsnějších bojovníků na světě! No nebylo to úžasné? Lidé v Joplinu o Jeremym mluvili jako o hrdinovi. Ve škole se o každičký detail o SEALech zajímal dokonce i Dylan Elliot a jeho parta.

Dylan a Dex bývali dobří kamarádi. Pak ale začal Dylan trávit víc času se svými spoluhráči z baseballu. Ne, že by se ti dva spolu někdy poprali nebo se jeden na druhého byť jedinkrát škaredě podívali. Spíš mezi nimi vyrostla zvláštní neviditelná zeď a Dex nevěděl, jak ji zbořit.

Proto byl mile překvapen, když si k němu Dylan a jeho kamarádi přisedli na obědě ke stolu a žadonili, aby jim ukázal fotku Jeremyho v brýlích pro noční vidění a s pistolí M16 připásanou na hrudi. Úplně zapomněli na své sklenice s čokoládovým mlékem a toasty, jak poutavě jim Dex popisoval, co všechno mohl Jeremy zažít. Přistání padákem ve válečné zóně, potopení se 30 metrů pod hladinu moře, přežití arktické sněhové nebo i písečné bouře.

„Musel někdy sníst živou ještěrku?“ zeptal se Mike Sturm, který po Dexterovi obsadil místo Dylanova nejlepšího kamaráda.

„Mlč, Miku,“ okřikl ho Dylan netrpělivě, „oni přece nejedí ještěrky, že ne, Dexi?“

„Ne,“ odpověděl Dex, „ale můžou jíst různé brouky. Mají hodně bílkovin.“

Nato všichni propukli v záchvat smíchu, jehož ozvěna zněla v Dextrově paměti po celý zbytek dne. Uvědomil si, jak moc mu Dylan chybí, jak milé je být součástí jeho party.

V následujících dnech se však stalo něco zvláštního. Už nechtěl vyprávět historky o Jeremym. Nechtěl na něj ani myslet. Najednou jej totiž přepadl pocit, že jeho bratr, jeho nejlepší přítel, by se nemusel vrátit domů živ a zdráv. Mohl by být zastřelen, unesen, mohl by zemřít při výbuchu, nebo něco ještě horšího… V noci se Dex budil smáčený potem a představoval si všemožné situace, při kterých šlo Jeremymu o život.

Nechtěl to klukům za žádnou cenu přiznat, bál se, že by ho považovali za zbabělce.

A rozhodně o tom nechtěl teď říct nic ani panu Tuckerovi. Rychle se rozloučil a byl rád, že se před dvojčaty nerozbrečel.

Když se pak se Zekym blížil domů, hlavou mu vířily ty nejčernější představy.

Viděl v nich Jeremyho přilepeného ke skalní stěně a kolem něj se odrážely střely granátů.

Viděl ho, jak se snaží vysoukat z hořící helikoptéry.

Bum!