Šťastná až navěky
Poblázněná

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Orli Zuravicky

Šťastná až navěky: Poblázněná – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Kapitola 1:

Do toho, do toho!

Lucy Chadwicková… Dušičková královna. Zní to hezky, že? Upřímně řečeno bych teoreticky mohla být i Dušičkovým králem, protože tanečního maratonu jsem se zúčastnila se svou nejlepší kamarádkou Cecily Vanderbergovou a titul krále a královny jsme vyhrály společně.

V každém případě v říši duchů patřím mezi šlechtu.

(Pro vaši informaci – nedělám si srandu. Vážně jsem duch. Ptáte se, jak je to možné? Protože jsem tak trochu… jaksi… poněkud úplně mrtvá. Ale všechno je v nejlepším pořádku, věřte mi!)

Mimochodem, vstoupit koncem druhého týdne na Onom světě mezi šlechtu není špatné – zejména když jste si hned první den vypěstovali obrovskou náklonnost ke Colinu Reedovi, svému duchařskému průvodci, což způsobilo ošklivou roztržku s jeho protivnou přítelkyní. Anebo bych spíš měla říct BÝVALOU PŘÍTELKYNÍ.

Smajlík.

Dobře, dobře, uvědomuji si, že to zní tvrdě, ale normální protivné holky vypadají vedle téhle nešťastnice jako dobrovolnice UNICEF! Například když jsem na Onom světě trávila svůj první den, prohodila mi hlavou míč. Doslova a do písmene. Coby čerstvě zesnulá jsem totiž byla naprosto průhledná, takže to naštěstí nebolelo. Přesto jsem zakusila velmi nepříjemný pocit a upřímně řečeno mě tahle nevychovanost hodně mrzela. A pak minulý týden, když jsem konečně nashromáždila dost energie, abych se dostatečně zpevnila, po mně hodila míč podruhé – a tentokrát mě udeřila! Musela jsem zajít na ošetřovnu. Proto si to, co ji potkalo, bohatě zaslouží.

„Připravena vyrazit?“ zavolá na mě Cecily z koupelny.

Nejsme jenom nejlepší kamarádky, ale také spolubydlící. Já jsem se odebrala na věčnost o den dřív než ona, proto se všechno učíme spolu. Bezva, ne? A nejlepší je, že jsme se kamarádily ještě předtím, než jsme přišly sem, takže se velmi dobře známe.

Ď. V. D.

(Díky, Velký Duchu. Chápete?!)

Protože nechat za sebou všechno známé a snažit se osvojit si nový způsob (posmrtného) života, dá jednomu setsakramentsky zabrat – zvlášť když je sám. My máme jedna druhou a NEMÁ TO CHYBU.

Kamarády z Onoho světa máte navěky.

„Ještě vteřinku!“ odpovím a přichystám si učebnice. Už můžu nosit svůj batoh, což je jedna z věcí, o které se za běžných okolností nestaráte – dokud nezjistíte, že toho najednou nejste schopní. Potom nestačíte žasnout. Cože?! Asi takhle: když se stanete duchem, musíte přijít na to, jak se zpevnit, a zcela jinak využívat svoji energii, abyste mohli manipulovat s hmotnými předměty. Je to strašně komplikované a nemá cenu to rozebírat. Kam tím mířím? Chci se pochlubit, že teď jsem schopná přenášet věci jako normální duch.

Super!

„Je tři čtvrtě na osm,“ varuje mě jemně Cecily.

Nadešlo pondělní ráno, a jestli nepohneme kostrou, přijdeme pozdě do školy. V tu chvíli si všimnu, že se něco objevilo na obrazovce tabulátoru.

„Jejda, přišla nám zpráva od Georgie,“ hlásím Cecily, která okupuje koupelnu.

„Cože? Poslala ji jenom nám? Co se v ní píše?“

„Neposlala ji jenom nám, rozeslala ji po celé škole. Jde o trénink roztleskávaček – ve středu odpoledne.“

„Aha.“

Cecily podezřele zmlkne.

Minulý týden krátce uvažovala o tom, že si vybere roztleskávačky za svůj povinný klub, ale já jsem se domnívala, že už jsem jí to stačila rozmluvit.

Jdeme do školy a já mám možnost se jí znovu přeptat.

„Doufám, že pořád počítáš se založením tanečního kroužku,“ prohodím ledabyle a připomenu jí tím náš mnohem ušlechtilejší záměr.

„Jistě,“ odpoví.

Obě jsme byly baletky. Asi bych měla říct: obě jsme baletky. Na Onen svět jsme vstoupily v tanečních trikotech, v jakých jsme chodily na zkoušky. Další z pravidel Onoho světa říká, že musíte zůstat ve svém původním oblečení, dokud nenashromáždíte dost energie, abyste se dokázali převléknout. Nikdo vám s tím nemůže pomoct. Takže jsme tady a dva týdny chodíme do školy v baletních špičkách a tylových sukýnkách. Jenom považte!

Obě se za to stydíme.

Naštěstí jsme si nakonec osvojily dostatek duchařských dovedností a získaly dost sil, abychom dokázaly aspoň trošičku změnit svůj vzhled. Chodit další týden takhle vymóděná bych nezvládla.

„Ale,“ pokračuje moje nejlepší kámoška, „založit takový klub může trvat dlouho. Kdo ví, kolik protivenství budeme muset překonat, než ho vydupeme ze země. Roztleskávání může být prima zábava. Však víš, jak to myslím. Dočasná.“

Nelíbí se mi, kam tím míří.

Hmmm.

„Jak může být byť jen vzdáleně zábavné něco, v čem má prsty Georgia Sinclaireová?“

„Vím, že je kapitánka, ale není v družstvu jediná. Chodí tam taky Chloe a ostatní holky, které zatím neznáme.“

„Chloe o nás rozhodovat nebude,“ povzdechnu si.

Chloe McAvoyová strávila poslední dva týdny (a nejspíš i většinu svého předchozího věčného života) tím, že věrně Georgii sekundovala v jejích podrazech a poslušně mlčela. To platilo až do Dušičkového plesu, kdy jí snad konečně došlo, že na ni Georgia kašle a bere ji jenom proto, že poslušně udělá všechno, co jí dáma přikáže.

„To ty jsi přece pozvala Chloe mezi nás, když jsme tančili,“ připomene mi Cecily. „Ty jsi ji přesvědčila, že by si mohla najít nové přátele, takové, kteří na ni budou milejší než Georgia, a bude je zajímat její názor.“

„Já vím, já vím. Ale co když do ní Georgia znovu zaťala svoje drápy? S ničím se nepáře.“

„Myslíš, že by ji vzala na milost po tom, co předvedla na plese? Jsem si jistá, že dokážeme Georgii předpisově srovnat, jestli provede nějakou záludnost.“

„Jestli? Prober se! Záludnost je její druhé jméno. Buď to, anebo Čiré zlo. Nějak si nemůžu vzpomenout, které to je,“ vtipkuji.

„To nejsou jména, ale přezdívky,“ opraví mě.

„Odkdy bazíruješ na detailech, Cecily Jazykovědná Vanderbergová?“

„Ha ha. Podívej se, na své staré škole jsem k roztleskávačkám nemohla kvůli baletu. Zkrátka si myslím, že to bude legrace. A dobrá nálada ke mně patří. Kromě toho to bude ideální příležitost, jak se seznámit s nějakým parádním hezounem.“

„Já myslela, že se ti líbí Marcus?“ zeptám se nechápavě. Marcus Riley je náš nový kámoš. Spolu s dalšími čtyřmi kluky hraje na kytaru v kapele s názvem Řečnická figura (který jsme mu pomohly vybrat).

„Je celkem fajn, ale zatím neryju do lavice naše iniciály. Nejsme jako ty a Colin,“ dobírá si mě.

Ach… Colin. Stačí jen vyslovit jeho jméno a rozbuší se mi srdce. Od rána jsem se kvůli němu už minimálně desetkrát zasnila. Viděla jsem se, jak se s Colinem dělíme o kornout zmrzliny. Na střídačku se živíme slanou tyčkou. Mlsáme spolu pendrek (tady to tak trošku nevyšlo, vzhledem ke zrádnosti a houževnatosti materiálu, který se nedal ukousnout. Doma to radši nezkoušejte). Tohle se mi honí hlavou navzdory tomu, že jeho vztah s Georgií skonal teprve nedávno a ještě nestačil proniknout na Onen svět.

Cha cha cha. Chápete?

„Máš pravdu,“ přikývnu. „Jenže já a Colin jsme se od sobotní noci nehnuli z místa. Sice se oficiálně rozešel s Georgií, ale to je jediný pokrok, který jsme udělali.“

„Určitě si dnes všimne tvého nového ohozu a řekne ti něco hezkého,“ prorokuje nadšeně Cecily.

Punčochy jsem si proměnila v legíny, zbavila se sukýnky (hurá!), na trikot jsem si natáhla dlouhý svetr a baletní špičky nahradila teniskami.

Taková úleva!

„Ledaže by změnil názor, dospěl k závěru, že náš vztah nemá cenu, a oznámil mi, že budeme kamarádi,“ přiznám rozpačitě.

Když se Colin na Dušičkovém plese rozešel s Georgií, očekávala jsem, že mě hned pozve na rande. Což taky svým způsobem udělal, protože jsem mu musela slíbit, že se s ním podívám na Hvězdné války. Ale čas a místo neupřesnil. Kdo tohle dělá? Kluci, haló! Jestli chcete randit s holkou, musíte si vybrat datum a čas! Přestože včera byla neděle, což bývá pro první schůzku ideální, za celý den se mi neozval.

Smutník.

„Neblázni!“ mírní mě Cecily. „To se nestane. Je z tebe úplně vedle.“

Do školy jsme dorazily několik minut před prvním zvoněním. Když procházím chodbou, je mi zvláštně. Jako by se mi právě doopravdy stalo něco, co jsem nejdřív považovala jen za sen, a já se nemůžu rozhodnout, jestli je to dobře, nebo špatně.

Moc se pozoruju?

Na druhé straně chodby si okamžitě všimnu Colina a musím vynaložit značné množství energie (což není jenom tak, uvážíme-li, že si ji musím šetřit na spoustu dalších věcí, například na kontakt se zemí, když kráčím), abych se k němu nerozběhla a nevrhla jsem se mu do náruče jako voják vracející se domů z války. Naštěstí se ozve zvonění a vytrhne mě tím ze záchvatu šílenství.

V pondělí, ve středu a v pátek máme jako první hodinu slavné přízraky. Naštěstí se mnou chodí do třídy Mia Bennettová, další spřízněná duše. Minulou hodinu jsme se učili o Hnědé paní z Raynham Hallu, která se ráda zjevuje v jednom šlechtickém sídle v Anglii. Údajně ji vidělo hodně lidí. Vsadím se, že je to úplně proti pravidlům. Paní Roslynová povídala, že Hnědá paní – vlastním jménem lady Townshendová – za námi měla přijít na hodinu a povědět nám svůj příběh, ale musela na poslední chvíli změnit plány.

Napadlo mě, jestli se náhodou netýkaly strašení v Raynham Hallu.

Podivínka.

„Ahoj, Lucy!“ přivítá mě vesele Mia. Sedí v lavici hned vedle mě. „Jaký byl zbytek víkendu? Doufám, že jste s Cecily náležitě oslavily svoje vítězství.“

„Být královnou je těžké,“ žertuji. „Vlastně jsme včera nic moc nedělaly. Co ty a Trey?“

Trey Abbot je Miin přítel. Jsou dojemně obdivuhodná dvojka.

„Totéž, co vy,“ směje se a připraví si učebnici a sešit. „K tomu přece neděle jsou, nebo snad ne?“

„Přesně tak,“ odpovím. „Neznáš náhodou někoho, kdo by chtěl vstoupit do tanečního klubu, který zakládáme s Cecily? Máme jenom dva týdny na to, abychom se někam přihlásily, a tak bych ráda tenhle projekt rozběhla.“

„Ne že bys potřebovala další scénu s Georgií, ale podle mě by měla zájem každá členka jejího týmu.“

„Dobře. Napadá tě kromě nich ještě někdo?“

„Hmm. Loni v zimě jsme pořádali soutěž s názvem Onen svět má talent a já si vzpomínám, že jsem v jejím rámci zhlédla dvě nebo možná tři taneční vystoupení. Mohla bys požádat paní Keanerovou o seznam všech soutěžících a zajít za nimi.“

„Báječný nápad, díky! Cecily dělí od vstupu mezi roztleskávačky deset vteřin. Prý tam bude jenom ,dočasně‘. Jestli se k nim přidá, nemůže mě potkat nic horšího.“

„Kvůli Georgii?“

„Jak jinak?“

„Tak špatná zase být nemůže. Chci tím říct, že je to školní aktivita, takže se Georgia musí zodpovídat celému týmu, plus trenérce. Doufejme, že se jako kapitánka chová líp, než když je jenom sama za sebe.“

„Radši bych to nezjišťovala…“

„Slyšela jsem. To, co vám provedla na plese, bylo hodně kruté.“

Stručně řečeno: Dušičkový ples se měl nést v duchu literárních postav. Když Georgia zjistila, že se mně a Cecily podařilo změnit naše baletní úbory tak, abychom dodržely zadání, žalovala ředitelce, že jsme porušily pravidla Onoho světa. Zdálo se, že nám pořádně zavařila, ale nakonec jsme ji parádně převezly.

A zlomyslná holka se musela chytit za nos.

„Upřímně doufám, že další dva týdny mého pobytu na věčnosti nebudou o Georgii jako prvních čtrnáct dní,“ odpovím. „Začíná mě to nudit.“

„Nemám ponětí, jestli to víš,“ spustí Mia, „ale zdejší kluby se liší od těch na střední škole ve Světě živých. Předpokládám, že ti to paní Keanerová řekla. Nebo snad ne?“

„Kdepak, nic mi nesdělila. Co tím chceš říct?“

„Znamená to, že musíme využívat svých duchařských schopností a energie. Vzpomeň si na dušičkový zápas. Taky to nebyl obyčejný fotbal.“

„Ne.“

„Takhle to chodí v každém klubu. Redakce novin Onen světoběžník musí využít svých schopností, aby informovala o událostech, k nimž došlo tady i ve Světě živých. Hráči v šachovém kroužku přesouvají kameny pomocí mentální energie. V atletickém oddílu si musíme vyrobit vlastní překážky na překážkový běh. Musí mít správné rozměry. U roztleskávaček je to stejné. Není to jen obyčejné povzbuzování. Holky létají vzduchem, vznášejí se, silou své energie zvedají jiné lidi a píšou jim do vzduchu nad hlavou různá fanouškovská hesla.“

„Aha.“

Znovu narazím, zrovna když si začínám myslet, že už jsem pochopila, jak to mezi duchy chodí.

„Ale ty se strašně rychle učíš,“ chlácholí mě Mia. „S tímhle to bude stejné.“

„Dobře. To znamená, že musíme vymyslet, jak propojit tancování s nadpřirozenými schopnostmi.“

„Správně.“

„Máš nějaký nápad?“

„Ne.“

„Bezva.“

„Chceš slyšet něco jiného? Řečnická figura hraje ve středu večer v kavárně U Jasnovidce. Nechcete s Cecily přijít?“

„Super! Ale ne – počkat! Ve stejný den se koná konkurz na roztleskávačky.“

Napadne mě, jestli to Georgia neudělala schválně, ale nechám si to pro sebe.

„Kapela začíná hrát až od šesti.“

„Oukej, budeme tam. Cecily určitě ráda uvidí Marcuse v akci. Třeba ji pozve sám. To by bylo tááák sladký!“

V tu chvíli zazvoní podruhé. „Na místa, prosím!“ zvolá paní Roslynová. „Začneme kapitolou dvacet pět: ,Přízraky dvacátého století‘.“

* * *

První dvě vyučovací hodiny se vlečou, přesto jsou najednou pryč a mně nezbývá, než se postavit čelem ke skutečnosti: začíná mi tělocvik, kde se sejdu s Georgií a Chloe. Tentokrát odmítám připustit, aby Georgia bombardovala moji hlavu dalšími míči. Teď, když jsem ji díky tancování svrhla z pomyslného trůnu, by si na mě měla dávat pozor.

Ale nikdy nevíte, co máte od takové holky čekat.

„Milé dámy, dnes se budeme věnovat gymnastice,“ oznámí nám trenérka Trellisová. „Napřed začneme pracovat na podlaze. Bude to probíhat takhle: předvedu vám sestavu a vy ji pak budete procvičovat ve skupinách. Pojďte sem a utvořte rozestupy.“

Poslechneme ji, a když se podívám vpravo, uvidím vedle sebe stát Chloe.

„Ahoj,“ hlesne tiše.

„Ahoj.“

„Jaký byl zbytek víkendu?“ otáže se.

Chová se přátelsky a já na ní vidím, že se mi snaží dokázat, na čí straně stojí. Hned je mi líp. Je pěkné vědět, že vaše slova padla na úrodnou půdu a vzešlo z nich něco dobrého. Chloe si nemohla vybrat horší kamarádku, než je Georgia. Nikdy ji neposlouchá a nezeptá se na její názor. Všechno se musí točit kolem ní. Jsem ráda, že Chloe ví, že už to takhle nemusí dál chodit. Dokonce se cítím trochu provinile, že jsem o ní předtím pochybovala.

Jejda!

„Nic moc,“ odpovím. „Jak ses měla ty?“

„Šla jsem s Brianou na nákupy.“

„Kdo je Briana?“

„Briana Clarková. Je v druháku. Taky roztleskávačka jako já. Někdy ti ji představím. Mimochodem na trhu už jsou nové trendy. Zajímalo nás, co se bude letos na podzim nosit.“

Smekám.

„To zní skvěle. Objevila jsi něco, co se ti líbilo?“

„Viděla jsem nádherné pletené košilové šaty se širokým páskem. Pokusím se je vytvořit. Georgia by mi to nikdy nedovolila. Tvrdí, že úplet dávno vyšel z módy.“

„Já úplety miluju,“ odpovím s úsměvem. „Retro je naopak nesmírně šik.“

Vrrr.

Au!