Springfieldské
tajemství

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Mike Reiss, Mathew Klickstein

Springfieldské tajemství – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Mattu Groeningovi, Jimu Brooksovi a Alu Jeanovi – díky za tu nejlepší práci na světě. Nevyhoďte mě.

Vítejte v ponižujícím světě profesionálního psaní.

Předmluva

Na začátku 90. let jsem byl komik s literárními ambicemi. Živil jsem se třemi způsoby: během dne jsem pracoval pro společnost Comic Relief, v níž bylo mým úkolem získávat v komediálních klubech peníze pro bezdomovce, za což jsem dostával 200 dolarů týdně. Dělal jsem stand-up vystoupení a improvizace a taky turné. A psal jsem vtipy ostatním komikům jako Roseanne Barrové, Tomu Arnoldovi, Jeffu Dunhamovi, Georgi Wallacemu, Tayloru Negronovi či Garrymu Shandlingovi.

Hledal jsem svou velkou příležitost a ona stále nepřicházela. Někteří z mých přátel si zajistili práci scenáristů v televizním seriálu Roseanne, ale já toho zjevně nebyl schopen. Jiní mí přátelé jako David Spade a Rob Schneider a později i Adam Sandler byli zaměstnáni jako scenáristé/herci v pořadu Saturday Night Live, nikdy se mi však nepodařilo přimět je, aby mě vzali také. Jim Carrey mě platil z vlastní kapsy, abych mu psal skeče pro seriál In Living Color, nikdy se mi však nepovedlo udělat z toho oficiální zaměstnaneckou pozici.

Byl jsem zoufalý a potřeboval jsem něco podniknout, a tak jsem se rozhodl, že napíšu modelový scénář, což je v zásadě taková ukázka tvůrčích schopností, v naději, že mě někdo zaměstná jako scenáristu sitcomu. Mé dva oblíbené televizní pořady byly v té době Simpsonovi a Get a Life Chrise Elliotta. Pustil jsem se do toho a během měsíce či dvou jsem napsal jednu modelovou epizodu do každého z těch pořadů. Tehdy jsem si myslel, že se mi vážně vydařily, ale když jsem je vyslal do světa, nepřijali mě do žádného pořadu, kam jsem se hlásil, a výsledkem byla jen jedna schůzka, a to s Davidem Mirkinem ohledně Get a Life, myslím však, že jsem ji dostal jen proto, že ho Garry Shandling přinutil, aby se se mnou sešel.

Jediná zpětná vazba, kterou jsem na své scénáře získal, byla od Mika Reisse a Ala Jeana, kteří natáčeli Simpsonovy. Bylo mi řečeno, že se jim líbí, ale že žádné další scenáristy momentálně nepotřebují. I když to bylo odmítnutí, dodalo mi jisté sebevědomí. Autoři mého oblíbeného seriálu řekli něco pozitivního. Nájem mi to nezaplatí, ale bylo to mnohem lepší než reakce, kterou jsem tehdy dostal od všech ostatních televizních seriálů, což bylo mlčení.

Protože jsem si nebyl schopný najít stabilní zaměstnání, začal jsem pracovat na řadě projektů, nakonec včetně The Ben Stiller Show. Poté, co ji zrušili, což bylo jen pár měsíců po začátku vysílání, mi zavolal Mike Reiss, který mi řekl, že spolu s Alem pracují na novém seriálu s názvem The Critic a že by rád věděl, jestli bych se chtěl přidat do jejich týmu. Nemohl jsem tomu uvěřit. Když předtím říkal, že se mu líbil můj modelový scénář k Simpsonovým, nebyla to tedy pouhá slušnost. Ostatně, o dvacet dva let později mi Mike s Alem zavolali a řekli mi, že tu epizodu chtějí proměnit ve skutečný díl Simpsonových.

Ten scénář jsem opakovaně pročítal a byl docela slabý, s pár slibnými místy. Skutečnost, že ve mně Mike dokázal ten potenciál vidět, i když jsem byl ještě kluk, a že z toho byl nadšený, byla pro mou kariéru zcela zásadní. Rozhodně jsem si nezasluhoval být v té místnosti. Nevěděl jsem nic o psaní příběhů. Neměl jsem zásluhy. Ale on ve mně cosi viděl a měl z mého budoucího psaní a kariéry dobrý pocit. Když jste mladí, tolik stojíte o to získat práci, že moc nepřemýšlíte nad tím, jak neuvěřitelně štědré gesto je, když se za vás někdo postaví a otevře vám dveře.

Když jsem seděl v zasedačce scenáristů seriálu The Critic, byl jsem si vědom toho, že sdílím prostor s jedněmi z nejlepších komediálních scenáristů na světě. Dennodenně jsem byl u vytržení. Většinou jsem byl užaslý z Mika, který byl neuvěřitelně zábavný a milý. Vždycky v dobré náladě, házel hlášku za hláškou a byl tak vtipný, že jsem se bál vůbec něco nadhazovat, ale přinutil jsem se k tomu a Mike, Al a James Brooks mi poskytli báječnou komediální průpravu. Přečetl jsem a zhlédl všechno, co Mike vytvořil – je pro mě inspirací coby úžasný komediální talent a skutečně fantastický člověk, který rozhodně učinil svět šťastnějším místem k životu. Bůh žehnej Miku Reissovi.

Úvodní titulky

Stejně dobré místo, kde začít, jako jakékoli jiné…

Od první série z ledna 1990 začíná každý díl Simpsonových vtipem, který nepostřehnou desítky milionů fanoušků při stovkách milionů zhlédnutí. Když se z mraků vynořuje titulek Simpsons, vidíte nejprve první polovinu jména rodiny, „The Simps“, než k ní přibyde zbytek slova. No a co? No, „Simps“ je zkrácený tvar slova „simpletons“ – prosťáčci – jako ti, které budete sledovat v seriálu. Jestli jste si toho nikdy nevšimli, netrapte se tím; neví o tom ani většina současného týmu.

(Další vtipy, které jste možná v životě zmeškali: Toy Story je narážka na „toy store“, tj. „obchod s hračkami“; komedie Legally Blonde (Pravá blondýnka) je hříčkou s tím podivným právním pojmem „legally blind“;¹ a v logu BR firmy Baskin-Robbins je ukryté číslo 31 odkazující na 31 příchutí v jejich sloganu. Už jste se dozvěděli čtyři věci, a to jste teprve na první straně!)

1 Což je právní vymezení úplné či skoro úplné slepoty dle zákonů USA; pozn. překl.

V Simpsonových jsme jen do úvodních titulků dali tolik vtipů, kolik jich v některých sitcomech vyjde na celý díl (nebo v případě Kutila Tima na všech osm sérií dohromady). Naše titulky vždycky začínají novým „tabulovým vtipem“, v němž Bart ve škole za trest opisuje na tabuli větu typu „nervový plyn není hračka.“ A končí vždycky naším „gaučovým vtipem“, v němž se Simpsonovi seběhnou na pohovku a stane se něco nečekaného (např. je ta pohovka sežere). Když seriál v roce 2009 přešel na HD rozlišení, přidali jsme další vtipy: „průlet“ (kolem názvu seriálu v oblacích proletí některá z postav v nějakém zvláštním prostředku) a videobillboard. Lisino sólo na saxofon se také týden od týdne mění; v poslední době to nebyl vždycky saxofon – nechali jsme ji hrát i na harfu a na theremin.

Celý ten nápad s neustále se měnícími titulky má inspiraci v nečekaném zdroji: pořadu The Mickey Mouse Club z 50. let. Jeho úvodní titulky vždycky končily tím, že kačer Donald udeřil na gong a stalo se něco katastrofálního: gong vybouchl nebo se Donald nekontrolovatelně rozvibroval… variací bylo mnoho, ale všechny končily zmrzačením kačera.

Náš první tabulový vtip byl prostý a sebereferenční: „už nikdy nebudu plýtvat křídou.“ Skvělý vtip. Ale odtud to šlo rychle z kopce: o dva díly později věta zněla „už nikdy nebudu ve třídě krkat.“ I když tam byla spousta dobrých („Už nikdy nebudu poukazovat na nevědomost učitelského sboru“), tyto vtipy se píší velmi těžko, protože cokoli delšího než deset slov by se nestihlo přečíst. Navíc, když jsme ho v úvodních titulcích vynechali, což děláváme stále častěji, nikdo si nestěžuje. Ve skutečnosti už před šestnácti lety Bart na tabuli napsal: „tyhle hlášky už nikdo nečte.“

Gaučové vtipy jsou mnohem větší zábava… a mnohem větší dřina. Dřív jsme každý vtip jednou ročně opakovali, takže jsme na sérii o dvaadvaceti dílech vystačili s jedenácti gaučovými vtipy. Rychle jsme ale zjistili, že když lidé vidí starý gaučový vtip, myslí si, že celý díl je repríza a přepnou na jiný program. Teď má prakticky každý díl svůj vlastní gaučový vtip.

Vtipy do úvodních titulků se obvykle píší na konci dne. Když to vypadá, že bychom snad mohli skončit dřív, řekněme v půl šesté, a je šance, že by se scenáristé mohli dostat domů k teplé večeři a dětem, které ještě nespí, řekne nám šéf, ať vymyslíme nějaké gaučové a tabulové vtipy.

V našich gaučových vtipech se objevily i parodie na úvodní titulky jiných seriálů, jako jsou Teorie velkého třesku, Hra o trůny či Perníkový táta. Jednou Simpsonovy rozdrtila obří noha z úvodních titulků Monty Pythonova létajícího cirkusu. Výkonný producent David Mirkin zajistil, že jsme použili přesně tutéž nohu jako Pythoni: pochází z obrazu Venuše, Kupid a Čas – Alegorie Touhy od Agnola Bronzina.

Pár gaučových vtipů jsou takové uzavřené minipříběhy. V pouhých sedmdesáti vteřinách jsme shrnuli veškeré dějiny lidstva, od améby, která se vyvine v opici, pak v pračlověka, a pak mírně degraduje v Homera Simpsona. Trilogii Pána prstenů jsme vměstnali do minuty a třiceti devíti vteřin.

Občas se ani nemusíme namáhat, protože za nás práci odvedou hostující umělci! To nám umožnilo spolupracovat s animátory, které obdivujeme, jako jsou Bill Plympton, Don Hertzfeldt a týmy ze seriálů Robot Chicken a Rick a Morty. Guillermo del Toro pro nás vyrobil tříminutový speciál, který odkazuje na každý hororový film, co byl kdy natočen, a je prostě úžasný.

A pak je tu umělec Banksy, pověstný svým samotářstvím. Al Jean ho oslovil (ho? ji? je?) přes producenta dokumentárního filmu Banksy: Exit Through the Gift Shop. Banksy vytvořil báječně orwellovské zobrazení korejského animačního studia, v němž se vyrábí náš seriál: v té scéně DVD se Simpsonovými narážejí na roh hladovějícího jednorožce, aby se vytvořila ta díra uprostřed, a pak jsou naložena do krabic a zapečetěna jazykem mrtvého delfína; živé bílé veverky jsou házeny do drtičky, aby se z nich vyrobila náplň do plyšových Bartů, kteří jsou pak naloženi na káru, již táhne chorá panda. Moc se nám to líbilo; našim korejským animátorům nikoli. (Byl jsem první ze scenáristů, kteří navštívili naše animátorské studio v Soulu; tamní zaměstnanci, což jsou převážně ženy, mají hezčí, slunečnější kanceláře než naši scenáristi; a většina z nich při práci sledovala na svých mobilech korejské telenovely.)

Můj nejoblíbenější gaučový vtip byl ten, který běžel toho večera, kdy náš seriál porazil Flintstoneovy coby kreslený seriál nejdéle běžící v hlavním vysílacím čase. Simpsonovi vběhnou do obýváku a zjistí, že na jejich gauči už sedí Flintstoneovi. Producenti toho seriálu – společnost Hanna-Barbera – žádali, aby Flintstoneovi byli zaplaceni jako hostující hvězdy – a stalo se! Fred, Wilma a Pebbles si rozdělili čtyři sta babek.

Otázka, která vás pálí

V průběhu knihy zodpovím otázky, na něž se fanoušci Simpsonových ptají nejčastěji.

Začněme tou zásadní:

Kde leží Springfield?

Jméno Springfield vybral tvůrce Matt Groening pro jeho obecnou nezajímavost. Byl to název městečka v obecně nezajímavém sitcomu z 50. let Father Knows Best a jde o jeden z nejčastějších pomístních názvů v Americe – častější jsou jen Riverside a Five Points. Máme čtyřicet osm Springfieldů rozprostřených ve čtyřiceti třech státech USA, což znamená, že v pěti státech mají dva Springfieldy. To je skvělá představa, lidi.

Matt Groening ale nechtěl, aby jeho verze Springfieldu byla nějakou hádankou; jako většinu věcí v Simpsonových jsme to předem neplánovali. A nyní už jsme ohledně toho, kde by Springfield mohl být, udělali tolik narážek, že prostě nemůže být jen tak někde. Shrňme si, co víme: Na východní straně Springfieldu se nachází oceán; na západní také. Jednou jsme řekli, že Východní Springfield je třikrát větší než Texas. A v jednom díle vidíme Homera, jak ráno odhrabuje sníh a odpoledne leží v houpací síti a usrkává limonádu. To vzbuzuje otázku: Na jaké je vůbec Springfield planetě?

Cenou Emmy ověnčený díl „Cena smíchu“ končí tím, že Simpsonovi jsou označeni za rodinu ze severu Kentucky. Tady máte odpověď. Až na to, že v závěrečných titulcích jsme řekli, že jsou z Missouri. A v repríze jsme to změnili na Illinois. A na DVD je to označeno za „malý ostrov“.

V Simpsonových ve filmu Ned Flanders říká, že stát, v němž Springfield leží, sousedí s Ohiem, Nevadou, Maine a Kentucky. V době těsně před premiérou dokonce probíhala soutěž, která vyzývala různé Springfieldy v USA, aby natočily video s vysvětlením, proč zrovna u nich žijí Simpsonovi. Třináct měst pak bojovalo o tu čest být nejtlustším, nejhloupějším a nejznečištěnějším městem v Americe. V Massachusetts dokonce vystoupil senátor Ted Kennedy, jenž pozval svého kolegu starostu Quimbyho, aby přijel na návštěvu. Od Kennedyho to bylo velké gesto, protože jsem slyšel, že tu postavu nesnáší. A přes všechnu tu snahu Massachusetts prohrálo. Vítězem byl Springfield ve Vermontu. (Pochází odtamtud komička Henriette Mantelová a říkala mi, že se to tam Springfieldu ze Simpsonových vůbec nepodobá.)

Líbí se mi odpověď Johna Swartzweldera, praštěného autora devětapadesáti praštěných dílů Simpsonových; ten říká: „Springfield je na Havaji.“ Před pár lety však Matt Groening řekl, že seriál se odehrává ve městě, poblíž kterého vyrůstal: ve Springfieldu v Oregonu. Co ten o tom ví?

Dějství první

Doufám, že vám tahle knížka připadá jako díl Simpsonových: svižná, plná rychlých scének a naplněná stovkami vtipů, z nichž některé jsou vtipné. Dokonce jsem jí dal strukturu scénáře Simpsonových, který má čtyři dějství: uvedení do situace, zápletku, rozuzlení a finále. Víte, Aristoteles říkal, že všechna dramata mají tři dějství, a klasické filmy obvykle používají strukturu o třech dějstvích. My máme čtyři, což znamená, že jsme o jedno dějství lepší než Aristoteles. Se čtyřmi dějstvími můžete navíc prodat víc inzerce.

Simpsonovi mají strukturu jako žádný jiný seriál, který jim předcházel. První dějství každého dílu začíná řadou scének, které nijak nesouvisí se zápletkou: ať už jde o návštěvu akvaparku, výlet do muzea známek, návštěvu krytého akvaparku… trochu nám docházejí nápady. Vlastní příběh se ukáže až na konci prvního dějství a s tím, co jsme viděli předtím, málokdy souvisí: Homer se v kině pohádá s Marge a skončí jako manažer countryové zpěvačky; zařizování dědečkova pohřbu se změní v příběh o tom, jak si Simpsonovi pořídili tenisový kurt; Líza se stane veterinářkou po… návštěvě akvaparku.

První dějství této knihy bude podobné: všechno bude mít nějakou pointu, ale nikdy ji nebudete čekat.

Kapitola první

Na počátku…

Práci na Simpsonových jsem získal stejně jako svou ženu: nebyl jsem první volbou, ale byl jsem k dispozici.

Pracoval jsem na It’s Garry Shandling’s Show, druhém nejhůře hodnoceném televizním seriálu. (Tím prvním byla The Tracey Ullman Show, která obsahovala krátké kreslené skeče o malých ošklivých žlutých lidech.) Shandlingovu show čekala letní pauza a její výkonný producent Alan Zweibel chystal nový seriál The Boys, sitcom zasazený do prostředí tajného satirického spolku Friars Club. Jak já chtěl tu práci, tu možnost psát vtipy pro Norma Crosbyho a Normana Fella, dva své oblíbené Normany!

Ale Zweibel si raději najal mé dva staré známé Maxe Prosse a Toma Gammilla, takže jsme se se svým scenáristickým kolegou Alem Jeanem museli spokojit s prací, kterou odmítli: se Simpsonovými.

Nikdo nechtěl dělat na Simpsonových. V hlavním vysílacím čase žádný kreslený seriál už od dob Flintstoneových neběžel – a to bylo už o generaci zpátky. A co bylo horší, ten seriál měl běžet na stanici Fox, která byla tehdy nová, takže nikdo nevěděl, jak dlouho vydrží.

Já tu práci vzal… ale nikomu jsem neřekl, co dělám. Po osmi letech psaní pro filmy, sitcomy, a dokonce i Johnnyho Carsona² jsem teď pracoval na kresleném seriálu. Bylo mi dvacet osm let a měl jsem pocit, že hlouběji už klesnout nemůžu.

2 Americký komik a televizní bavič populární zejména v 70. až 90. letech 20. století; pozn. překl.

Přesto jsem byl už roky fanoušek Matta Groeninga a výkonného producenta Sama Simona. Ti se při tvorbě seriálu bavili, a to bylo nakažlivé.

Byla to taková letní brigáda a já z toho měl stejný pocit jako ze svých předchozích letních brigád (prodávání domácích potřeb, vyplňování úmrtních listů): věděli jsme, že to nebudeme dělat věčně, tak to nikdo z nás nebral moc vážně. Dokonce jsme tehdy neměli ani pořádnou kancelář. Studio nám věřilo tak málo, že nás ubytovali v karavanu. Říkal jsem si, že kdyby seriál propadl, pomalu by ten karavan odvezli k Pacifiku a utopili nás scenáristy jako krysy.

S Alem Jeanem jsme rychle sepsali tři z prvních osmi dílů seriálu: „Taková nenormální rodinka“, který končí tím, jak si Simpsonovi během rodinné terapie dávají elektrické šoky, „Smutná Líza“, v němž se sklíčená Líza setká s báječným jazzmanem Murphym Krvavou dásní, a „Mluvící hlava“, v němž Bart uřízne hlavu soše Jebediaha Springfielda. Zároveň jde o díl, v němž se poprvé objeví Levák Bob, reverend Lovejoy, Krusty a sígři Jimbo, Dolph a Kearney.

Po celou dobu, kdy jsem to psal, jsem ale remcal: „Radši bych vymýšlel vtipy pro Normana Fella.“ Protože na té sérii chtělo pracovat tak málo scenáristů, byl náš autorský tým nakonec velmi zvláštní: kromě Ala a mě neměl nikdo zkušenost s psaním scénářů pro sitcomy.

Byli to převážně lidé ze světa skečů, talk show, dokonce reklamy. Den před premiérou série jsem seděl v karavanu s ostatními scenáristy. Jakmile se od nás vzdálil Matt Groening, položil jsem ostatním jednoduchou otázku, nad kterou jsme v duchu přemýšleli s největší pravděpodobností úplně všichni: „Jak dlouho myslíte, že ten seriál doopravdy vydrží?“

Všichni scenáristé měli stejnou odpověď. Šest týdnů. Šest týdnů, šest týdnů, šest týdnů.

Akorát Sam Simon byl optimistický. „Myslím, že vydrží třináct týdnů,“ prohlásil. „Ale neboj, tvé kariéře to nijak neublíží, protože to nikdo nikdy neuvidí.“

Možná, že v tom spočívá tajemství úspěchu seriálu: protože jsme si mysleli, že se na něj nebude nikdo dívat, nedělali jsme ho podobný ostatním seriálům, které tehdy běžely v televizi; udělali jsme takový seriál, který jsme chtěli vidět v televizi my. Bylo to nepředvídatelné; jeden týden jsme psali detektivku, v dalším díle jsme parodovali francouzský film Manon od pramene. Jediné pravidlo, které jsme si stanovili – nebýt nudní. Scény byly svižné a nabité vtipy v dialozích, v popředí i na pozadí. Například arkádovou hernu, do které vchází Homer v šestém díle, jsme s Alem zaplnili legračními hrami jako Pac-Rat, Escape from Grandma’s House či Robert Goulet Destroyer (Krysí Pac-Man, Útěk z bábinčina domku či Robert Goulet Ničitel; pozn. překl.). A když vám nějaký vtip napoprvé utekl, žádný problém: všichni v Americe si v té době začínali pořizovat videa, takže si seriál mohli nahrát a pustit si ho znovu.

Nezapomínejte, že byl rok 1988 a televizním seriálům kralovala The Cosby Show. Byla to skvělá show… ale tak pooooomalá. Nikdy se v ní nic nedělo. (Co všechno se dělo po ní, to už je jiná věc…)

Nežertuji, když řeknu, že nejsvižnější a nejméně uctivou komedií byly v té době The Golden Girls, seriál o třech mrtvolách a mumii. (Do světa sitcomů jsem se dostal tím, že jsem napsal scénář pro The Golden Girls. A teď jsem někdo.)

Dan Castellaneta o vyhlídkách Simpsonových

„Když jsem si přečetl první scénář, úplně mě to uchvátilo. Vážně jsem si myslel, že je to dobře napsané. Nevěděl jsem, jestli ten seriál bude, nebo nebude úspěšný, ale i kdybychom měli jenom třináct dílů, stali bychom se něčím kultovním, na co jiní naváží. Tak dobré ty scénáře byly.“

Simpsonovi mluví

Po roce stráveném přípravou třinácti scénářů byl čas na čtenou zkoušku. To je ta chvíle, kdy se scenáristé a producenti sejdou v zasedačce, aby si poslechli, jak herci poprvé předčítají scénář. Pravděpodobně jde o nejdůležitější fázi celého procesu. Jak postavy znějí a interagují? Jak plyne příběh? Vyvolávají vtipy mezi těmi padesáti šedesáti lidmi v místnosti smích?

Naše první čtená zkouška byla na začátku roku 1989 – bylo to poprvé, kdy se herci dabující Simpsonovy sešli na jednom místě, a poprvé, kdy namluvili celý díl seriálu. Poznával jsem Dana Castellanetu (Homera), který hrál v The Tracey Ullman Show; pokud jde o Julii Kavnerovou (Marge), dost se mi líbila už od té doby, kdy hrála Brendu Morgensternovou v seriálu Rhoda. A líbí se mi pořád. I když jsem se tehdy podílel na třech dílech, vůbec jsem netušil, že děti budou mluvit dospělé ženy. Předpokládal jsem, že Barta bude hrát mladý kluk, ne dvaatřicetiletá Nancy Cartwrightová; to bylo ještě divnější než Yeardley Smithová, dospělá žena, která při dabování Lízy Simpsonové skoro nemusela měnit hlas.

Ach, chudák holka, prodírat se životem s takovým hlasem, pomyslel jsem si. Ta „chudák holka“ od té doby díky svému hlasu získala cenu Emmy a 65 milionů dolarů.

Hank Azaria tam tehdy ještě nehrál; postavu Vočka daboval komik Christopher Collins. (Když jsme Hanka později přijali, sedl a předaboval všechny Vočkovy repliky.) Pár vět v té čtené zkoušce měla i komiksová legenda June Forayová (Magika von Čáry!), ale do našeho pořadu zněla příliš komiksově. Psychiatra Dr. Mindyho Moura dabovala jedna místní rozhlasová osobnost, na konci zkoušky jsme ji však vyhodili. (Později jsme Mindyho Moura zabili. A ten skutečný rozhlasový psychiatr, na kterém jsme ho založili, spáchal sebevraždu. Celkově docela prokletá postava.)

Komediální autor Jerry Belson, považovaný za jednoho z nejvtipnějších lidí na světě, byl pozván, aby scénář okořenil pár novými vtipy. Nabídl jen jeden: psychiatrickou diagnózu, kterou popsal jako „Okusování nehtů (ne vlastních)“, Jerry změnil na „Pomočování postele (ne vlastní)“.

Mimořádnou jedinečnost té čtené zkoušky jsem nijak nevnímal, protože tam, upřímně řečeno, žádná nebyla. Celá ta záležitost vyzněla trochu naprázdno. Tak nějak rozvláčně. Pár zasmání. Rozhodně při ní nikdo nehádal, že bude následovat šest set dalších. Vyhlídky Simpsonových nebyly nejlepší a mělo se to ještě zhoršit…

Málem nás zrušili… ještě před premiérou

Fox musel podstoupit velkou zkoušku odvahy, když si vybral Simpsonovy hned od první série. U kresleného seriálu studio nemůže prostě jen natočit pilotní díl a později se rozhodnout, zda vezme i zbytek série. Natočit jen jeden díl animáku je cenově neúnosné. Animace je navíc pomalý proces: mezi pilotním a prvním dílem by byla roční mezera. Mezitím by polovina manažerů, kteří ten seriál koupili, dostala padáka, byla vyhnána z byznysu a nejspíš se stala uprchlíky před spravedlností.

Proto Fox musel vzít celou sérii Simpsonových a zaplatit nějakých 13 milionů dolarů za třináct dílů, aniž by viděl jediný snímek.

Náš první hotový, celobarevný díl – pilotní epizoda s názvem „Hezkej večer“ – zrovna dorazil ze zámoří. Přestože základní tvůrčí animaci děláme v Hollywoodu, skutečné nakreslení a ruční vymalování více než čtyřiadvaceti tisíc snímků každého dílu se provádí v Koreji. V Jižní Koreji. To je ta hodná Korea. Zápletka pilotního dílu spočívá v tom, že se dům Simpsonových pokusí vykrást nechvalně proslulá zlodějka, která se vydává za paní na hlídání dětí. Homer s Marge si mezitím užívají romantický večer bez dětí.

Když si autoři a manažeři televize Fox sedli, aby se na ten díl společně podívali, byla to hrůza. Naprostá katastrofa. Scénář byl neohrabaný – to pilotní díly bývají často –, ale tím, co působilo naprosto špatně, byla animace: dům Simpsonových byl zprohýbaný, Homer byl pokroucený, celý Springfield působil, jako by byl vyrobený z gumy.

Po konci promítání nastalo mrtvé ticho. To malé publikum, které tam sedělo, zíralo na plátno, jako by viděli první dějství Springtime for Hitler.³ Někdo musel prolomit mlčení. Nakonec scenárista Wally Wolodarsky s ironickým nadšením vykřikl: „Pusťte to znovu!“

3 Viz film Producenti (1967); pozn. překl.

Fox byl mimořádně naštvaný.

Je možné, že by to znamenalo konec Simpsonových. Ale příští týden přišel druhý díl, „Malý génius“, ve kterém Bart podvádí při IQ testu, následkem čehož ho pošlou do školy pro talentované děti – a ten díl byl naštěstí prostě skvělý. Režírovala ho jistá ruka Davida Silvermana a scénář pocházel od jednoho z našich nejlepších autorů, Jona Vittiho. Díky tomu se obnovila důvěra všech zúčastněných v Simpsonovy.

To nás přinutilo přehodit původní pořadí odvysílání jednotlivých dílů. Simpsonovi proto měli premiéru o tři měsíce později a začali 9. dílem – „Vánoce u Simpsonových“, což byl vánoční speciál. První řadovou epizodou byl „Malý génius“ a původní pilotní díl byl zařazen na závěr série, abychom měli čas upravit animaci.

V prosinci 1989 jsme měli v jedné bowlingové herně večírek při příležitosti premiéry toho vánočního dílu. Bylo to docela skromné, jak už premiérové večírky bývají, ale ani potom se Fox nehrnul do toho, aby do našeho nákladného krátkého seriálu házel další peníze.

A potom, v osm večer, to začali vysílat v televizi. Všichni jsme přestali hrát bowling a sledovali jsme obrazovky nad našimi hlavami. A… bylo to zábavné, dojemné, chytré a milé; nikdo z nás to nečekal.

Brzy poté přišel někdo z oddělení publicity s balíkem novinových recenzí z celé země: kritici ten seriál nejenže milovali, dokonce ho považovali za „průkopnický“ a „přelomový“. Příští ráno jsme zjistili, že Simpsonovi získali nejvyšší hodnocení v dějinách stanice Fox. Měli jsme úspěch hned od začátku a byli jsme radostí bez sebe. Až na jednoho člověka.

Sam Simon stál v zadní části bowlingové herny a listoval štosem recenzí se zahořklým úsměvem na tváři. Nakonec prohlásil s žalostným smíchem: „Ani jednou mě nezmiňují.“

Není to tak malicherné, jak by se mohlo zdát. Simpsonovi byla ta nejlepší věc, které Sam dosáhl ve své již dost úspěšné kariéře zahrnující seriály Taxi či Na zdraví. Sam najal všechny scenáristy Simpsonových, určil tón seriálu, vymyslel všechny příběhy a dohlížel na každý scénář… a všechnu slávu, k jeho překvapení, sklidil Matt Groening.

Matt se o slávu nikdy nedral. Kdykoli poskytoval rozhovor, vždycky zmínil jména nás všech. Pamatuji, že když šel do The Tonight Show, jmenoval další scenáristy… ale Jay Leno ho přerušil.

Proč?

Titulek „Nekonvenční kreslíř, který porušuje všechna pravidla, mění dnešní televizi…“ zní mnohem lépe než „Televizi mění nekonvenční kreslíř… a zkušený televizní producent (Sam Simon)“.

A tak začalo vysílání Simpsonových. Diváci nás milovali. Kritici nás milovali. A tvůrci se začali navzájem nenávidět.

Simpsonomanie!

Měsíce po premiéře nejenže byli Simpsonovi každý den v novinách – byli v každé rubrice! Zprávy, zábava, sport, byznys: redaktoři si uvědomili, že komiks s Bartem zaujme oko čtenáře více než řekněme fotka ministra zahraničních věcí Lawrence Eagleburgera. A 90 procent toho, co jsem o Simpsonových četl, bylo špatně, následkem čehož jsem si uvědomil, že špatně je patrně 90 procent všeho, co čteme v novinách.

Příklad: Když při havárii helikoptéry zemřel bluesový kytarista Stevie Ray Vaughan, jedny noviny napsaly, že jeho posledním počinem mělo být nahrání písně na chystané album The Simpsons Sing the Blues. Po pravdě řečeno, posledním počinem pana Vaughana bylo, že prohlásil něco ve smyslu: „Simpsonovi? Nasrat! Na to pitomé album písničku nenahraju.“

V roce 1990 Matt Groening skončil na seznamu deseti nejobdivovanějších mužů Ameriky, zatímco Sam Simon se stal odpovědí na jednu kvízovou otázku na žvýkačkách se Simpsonovými. Svět dál podsouval všechno uznání Mattovi a Samovi z toho bylo nanic. V kanceláři dokázal doslova běsnit, řádil jako Salieri v Amadeovi.

Sam i nadále vedl seriál a předkládal klasické scénáře; byla s ním sranda. Ale když do místnosti vešel Matt, Sam se na něj zamračil a dělal hnusné poznámky, dokud Matt neodešel.

Soucítil jsem se Samem, ale zároveň mi bylo líto Matta. Byl to jeho životní úspěch… a nebyl vítaný ve vlastní kanceláři. Jednoho dne jsem zašel za Mattem a řekl jsem mu mezi čtyřma očima: „Hlavně si nemysli, že tě všichni nenávidí.“

Když pak Matt řekl Samovi, co mu jeden scenárista pověděl, Sam začal zuřit: Lžeš! Kdo to byl? Nikdy jsem se k tomu nepřihlásil a nikdy to neudělám.

Sakra! Právě jsem to udělal.

Samovi se překvapivě povedlo přetavit svou zahořklost do jednoho skvělého dílu. Sepsal příběh, v němž Homer, podobně jako Sam, vytvoří něco opravdu mimořádného… a všechnu slávu za to sklidí Vočko. Homer je ale vzteky bez sebe a zmaří jim to oběma. Epizoda se jmenuje „U ohnivého Vočka“ a je považována za jeden z nejlepších dílů Simpsonových všech dob.

Tato studená válka probíhala během celých prvních dvou sérií. Na konci spolu Sam a Matt nemluvili a vytvářeli černá mračna nad tím, co měly být šťastné, zářivé roky. A jak to dopadlo? Řekli Samovi, ať si dá pohov, a řízením seriálu pověřili dva nekňuby: mě a Ala Jeana. Největší věc, kterou jsem do té doby řídil, bylo auto.

Al Jean o převzetí Simpsonových

„Mike a já jsme z toho měli fakt strach, protože jsme věděli, že je to skvělý pořad, klasika. Odešli jsme ze seriálu Alf, když byl na konci 2. série, a po 4. skončil. Takže jsem měl opravdu strach, že kdyby Simpsonovy stáhli v době, kdy jim budeme šéfovat my, vinil by každý ze zničení té neuvěřitelné věci nás. A pak zde byla řada seriálů, které se líbily především dětskému publiku, jako Mork & Mindy či Alf, které šly rychle nahoru a zase rychle dolů. Staly se pomíjivými. A tak jsme se s Mikem neustále snažili, aby se to v případě Simpsonových nestalo.“

Kdo je ten génius?

Desetiletí po sporech mezi Mattem a Samem se fanoušci stále ptají: kde je vlastně ten génius, kterému vděčíme za Simpsonovy? Je to seriál s dvaceti scenáristy, desítkami animátorů, sedmačtyřiceti producenty a deseti dabéry na plný či poloviční úvazek, ale každý chce vědět, kdo je ten jeden člověk, který je za to zodpovědný. Je to pochopitelné – každý má rád příběhy o hrdinech.

Celé roky ten titul příslušel Mattu Groeningovi. On ty malé prevíty ostatně vymyslel. Pak se ta pocta přesunula na Sama Simona a potom na scenáristu George Meyera – k tomu došlo poté, co ho vychválil The New Yorker, ten neuvěřitelně humoristický časopis. Je zajímavé, že nikdo nikdy nepřiznal zásluhy mně… včetně mě.

Kdo je ten génius? Má odpověď na tu otázku se tak zužuje na tři lidi. Vlastně na čtyři. Ne, pět. Řekněme patnáct.

Matt Groening rozhodně vytvořil Simpsonovy a příběh, jak se mu to podařilo, je skutečně neuvěřitelný. Matt byl nepříliš známý kreslíř v Los Angeles, když mu zavolali z The Tracey Ullman Show, že se s ním chtějí sejít. Seriál obsahoval minutové kreslené scénky (tehdy to byla novinka), ale nikdo je nijak zvlášť nezbožňoval. Mattovi bylo řečeno, že jde o „seznamovací schůzku“ – tak nečekal, že by z toho něco bylo. Ale krátce před schůzkou mu někdo řekl: „Máme moc velkou radost z toho tvého nového projektu!“ Matt žádný projekt neměl. A tak pět minut před schůzkou načrtl rodinku Simpsonových.

Vytvořit jeden z nejoblíbenějších televizních seriálů mu trvalo pět minut. Jen si představte, kdyby nad tím strávil půl hodiny.

Jak to, že ho to napadlo tak rychle? Především postavičky pojmenoval podle členů své rodiny: svých rodičů Homera a Marge, svých sester Lízy a Maggie. Tvrdí, že Bart je prostě jen anagram slova brat (anglicky „spratek“; pozn. překl.), ale já myslím, že ho k tomu jménu možná inspiroval jeho bratr Mark.

Krátké scénky se Simpsonovými jsou neumělé – po pravdě řečeno tak neumělé, že nebyly nikdy vydány na DVD; tak neumělé, že se je Fox nikdy nepokusil zpeněžit. Ale díky Mattovu grafickému géniu se rychle zvedli. Jednou mi řekl: „Klíčem k Simpsonovým je, že každá postava má snadno rozeznatelný obrys.“ To je úžasný postřeh, který jsem nikdy od žádného jiného kreslíře neslyšel.

Když jsme si v úplných počátcích seriálu pouštěli pracovní animace, co pár vteřin zastavil pásku a křičel: „Nelíbí se mi ty čáry kolem Bartových očí! Ten stojan na ubrousky je moc malý!“ Měl jsem pocit, že je šílený, ale když teď vidím ty staré díly, chápu, že průběžně vytvářel přesnou podobu seriálu. A také je pravda, že ten stojan na ubrousky byl moc malý.

Když přišlo na to změnit krátké scénky v půlhodinové díly, Matt se spojil se Samem Simonem. Sam byl televizní génius, ve třiadvaceti vedl seriál Taxi a poté se přesunul k pořadům Na zdraví a It’s Garry Shandling’s Show. Sam dohlížel na psaní Simpsonových první dvě série a vytvořil příznačnou směs chytrého i groteskního humoru, a to vše neuvěřitelnou rychlostí.

Takže kdyby Matt byl Thomas Edison, vynálezce žárovky, Sam by byl George Westinghouse a stavěl by továrnu, která bude chrlit jednu žárovku za druhou.

Pak je tu James L. Brooks. (Já mu říkám Jim – vy nemusíte.) Jim dodal postavám duši a přidal ty dlouhé, procítěné monology, které Simpsonovým dodaly nečekanou hloubku. Abych navázal na předchozí přirovnání, Jim Brooks těm žárovkám dodal srdce. No dobře, radši už toho nechme.

Dá se to zapamatovat za pomoci naprosto jednoduchého verše: Matt stvořil známou tvář, Sam hlubší vtip, Jim srdce zář. Jako každé zjednodušení je to ale zavádějící, protože i Matt a Jim vymysleli občas skvělé vtipy a Sam měl taky k výtvarnu co říct. Na vysoké škole kreslil komiksy a navrhl podobu pana Burnse a Murphyho Krvavé dásně.

Když mluvíme o výtvarné stránce, nesmíme zapomenout na Davida Silvermana, který celá desetiletí dělal vrchní dohled nad animací. To on jako první před Jimem nadhodil ten nápad předělat jednominutové skeče se Simpsonovými v půlhodinový pořad. David musel vymyslet nějaký způsob, jak vyrábět kreslený seriál na týdenní bázi – od doby, kdy v hlavním vysílacím čase běželi Flintstoneovi, to už bylo dvacet let a nikdo si nepamatoval, jak se to tehdy dělalo.

Silverman vytříbil styl pořadu a nasadil na animaci vysoké nároky. (I jako dítě jsem si při sledování Flintstoneových v duchu říkal: „Vždyť pořád běhají kolem té stejné palmy!“) David měl pod sebou skvělé animátory včetně budoucích držitelů Oscara Brada Birda (Ratatouille, Úžasňákovi) a Riche Moorea (Zootropolis: Město zvířat).

A nemůžeme pominout Ala Jeana, který po dvacet ze třiceti sérií zastával zdrcující pozici výkonného producenta Simpsonových. A neměli bychom zapomenout ani na hlavních šest herců – Dana Castellanetu, Julii Kavnerovou, Nancy Cartwrightovou, Yeardley Smithovou, Hanka Azariu a Harryho Shearera –, kteří vytvořili nejen hlasy členů rodiny Simpsonových, ale i dalších dvou stovek obyvatel Springfieldu.

Tak to je ta odpověď – to je těch třináct mužů a žen, kteří mají na Simpsonových největší podíl.

To je vše, přátelé!

V roce 1993, uprostřed čtvrté série, byl Sam Simon požádán, aby opustil seriál, na jehož vytvoření se podílel; v roce 2015 pak zemřel ve věku pouhých devětapadesáti let. Titul výkonného producenta Simpsonových (a plat) si podržel až do konce života, i když už na pořadu nepracoval, a dokonce pak přes dvě desetiletí nevešel do své kanceláře. Pokud jde o Matta, Futurama byla později důkazem, že chytrý a vizionářský seriál dokáže vytvořit i bez Samovy pomoci.

Nakonec se Sam přes svůj hněv přenesl a prohlásil: „Zatímco dřív se mi za Simpsonovy nedostávalo dost uznání, teď ho mám až moc.“ Matt v LA Weekly v roce 2007 pronesl něco obdobného: „Jsem jedním z těch lidí, kterým se dostává víc uznání, než si zaslouží.“

Tak to tu máte: jedno z temných tajemství našeho seriálu, jediné natlučené místo na banánu Simpsonových. Jediné, co vím, jsou drby. (Dobře, ještě trocha nehezkých věcí je ve 12. kapitole, v souvislosti s crossoverem seriálů Simpsonovi a The Critic.)

Možná, že to je klíčem k dlouhé životnosti seriálu – v našem komediálním seriálu se neodehrává žádné drama. Simpsonovi to zvládají díky tomu, že to zvládají všichni okolo: že se herci, animátoři a scenáristé vzájemně respektují. O seriálu se dá nepochybně vyprávět spousta příběhů a historek ze zákulisí, ale jestli chcete nějakou špínu, to abyste kopali hodně hluboko.

Tak a teď se trochu vraťme k tomu, jak jsem se tam dostal…

Kapitola druhá

Stručná historie mé osoby

Nedávno jsem o sobě četl na IMDb, protože, upřímně řečeno, kdo jiný by to dělal? V diskuzním vláknu s názvem „Komentáře Mikea Reisse k DVD Simpsonových“ někdo napsal: „Ten chlap působí, jako by se pořád usmíval.“

To mě přimělo k úsměvu.

V dalším příspěvku stálo: „Přesně tak. Fakt mi to leze na nervy.“

Přestal jsem se usmívat. Ale čert vem toho chlapa. Jestli se hodně usmívám, je to proto, že mám tu nejzábavnější práci na světě. A proto, že mám krásnou ženu, která se směje všem mým vtipům. A proto, že si myslím, že nejvtipnost je slovo.

Jako dítě jsem strávil první tři roky tím, že jsem seděl ve svém hracím koutku, nikdy jsem neřekl ani slovo a jenom jsem se křenil jako idiot. Matka mě nakonec vzala k doktorovi, který jí řekl: „Ten kluk nemá nic s hlavou. Jenom je trochu pomalejší.“

Připišme to skutečnosti, že mi život přišel zábavný, dokonce už v tom věku. Myslím, že jsem vymýšlel vtipy pro ostatní děcka, jako třeba: „Kojil mě táta.“ (Hej, to není špatné!) Ale abyste nejlépe pochopili mou výchovu, musíme začít jedním vtipem; vtipem o vtipech:

Trestanec si ve vězeňské kantýně stoupne a zakřičí: „Sedmdesát tři!“ Všichni ostatní spoluvězni se rozesmějí. Jeden nový vězeň se zeptá dozorce, co se děje. Dozorce mu vysvětlí, že ve vězení mají knížku vtipů a že se ji všichni vězni naučili nazpaměť. A proto si namísto vyprávění vtipu jen řeknou jeho číslo. A tak se ten nový vězeň postaví a zakřičí: „Čtyřicet osm!“

Nikdo na to ale nereaguje, a tak se ptá dozorce proč. Dozorce mu odpoví: „Někdo to prostě umí podat, a někdo holt ne.“

Moje dětství bylo jako to vězení. Vyrůstal jsem v domě plném zábavných lidí, kteří zbožňovali vtipy. Čtyřsetstránkový Joey Adams Joke Dictionary („Slovník vtipů Joeyho Adamse“; pozn. překl.) jsme studovali způsobem, kterým podivné rodiny studují bibli. Ve skutečnosti nikdo z nás nemusel vyprávět celý vtip. Prostě jsme jenom zmínili nějaký kousek, jako třeba „sendvič ze sloního ucha“, a všichni se hned začali smát.⁴

4 Na večerce je nápis vyrábíme sendviče jakéhokoli druhu. A tak jeden chytrák řekne: „Dobře, chtěl bych sendvič ze sloního ucha.“ Číšnice vejde do kuchyně a po chvíli se vrátí se slovy: „To bohužel nejde. Šéf nezabije celého slona kvůli jednomu sendviči.“

Vyrůstal jsem na předměstí Connecticutu, prostřední z pěti dětí. Mám bratra, který fušoval do stand-up komedie, a sestru, která napsala knihu vtipů pro logopedy nazvanou How many speech-language pathologists does it take to change an audiologist? („Kolik logopedů je potřeba na výměnu jednoho audiologa?“) (Na Amazonu má pět hvězdiček.)

I já jsem byl docela vtipné dítě. Jednou má matka zaslechla, že si náš pohledný soused bere hrbatou ženu. „Proč by něco takového dělal?“ podivila se.

„Pro štěstí!“ prohlásil jsem. Můj otec, obvykle decentní pán, mi dal záhlavec.

Když jsem slavil desáté narozeniny, nabídl jsem své původem maďarské babičce kousek svého narozeninového dortu. Na to mi svým starožidovským slovosledem, který jako by připomínal mistra Yodu, odpověděla: „Já chci až příští rok, abys mi kousek dal.“

„To už ale bude plesnivý,“ odvětil jsem.

Otec mi dal znovu záhlavec. Začal jsem si myslet, že vtip není pořádně dobrý, pokud vás za jeho vyprávění někdo nepraští.

V naší rodině byla patrně nejvtipnější matka mého otce. Jednou jsem si s ní četl vtip na kelímku od jogurtu: „Co je horší než najít v jablku červa?“

Odpověď na kelímku zněla: „Najít v jablku jen půlku červa.“

*

*