Sára Topinková

YA čtu, 2022

ukázka z e-knihy

Pro moje šestnáctileté já, které tuhle knihu psalo v domnění,
že se přes svou minulost nikdy nedokáže přenést,

a pro mámu s tátou;
moji hrdinové budete napořád.

Motýlí efekt

taktéž efekt motýlích křídel

Jev, kdy malé rozdíly ve vstupních podmínkách mohou v konečném důsledku způsobit významné změny. Pojem byl poprvé použit americkým matematikem a meteorologem Edwardem Lorenzem, který metaforicky popsal, že mávnutí křídel motýla může způsobit tornádo, jež se o několik týdnů později objeví tisíce kilometrů daleko. Jedná se o ústřední pojem teorie chaosu, ale našel uplatnění i v jiných oborech včetně psychologie.

Předtím

Kdyby mi někdo řekl, že budu místo rodinného večera s mísou plnou popcornu a třetím dílem Harryho Pottera utíkat před policií s bandou pochybných existencí kvůli drogám, asi bych mu doporučila návštěvu nejbližší záchytky s tím, že jediný, kdo v sobě něco má, je on. Jak by se to mně, holce, která v životě neporušila večerku a ve škole ji dávali za zářný příklad svědomitosti, mohlo stát?

Ten večer, kdy to všechno začalo, jsem nedokázala chvilku posedět na místě. Celé odpoledne jsem prospala, protože jsem byla unavená z vyčerpávajícího týdne ve škole, a když jsem se probudila, chodila jsem po domě jako lev v kleci s neodbytným pocitem, že bych zkrátka měla být jinde.

Říkejte si tomu intuice, osud nebo shoda náhod – ve výsledku nezáleží na tom, jak to pojmenujete, ale já věděla, že se něco stane. Jako když vás před hodinou začnou svrbět prsty a radši se chopíte propisky a vypočítáte si pár příkladů, načež vám učitelka naservíruje přepadovku. Nebo když pro jistotu sesbíráte vlhké prádlo ze šňůry chvilku předtím, než se zničehonic spustí liják.

Netušila jsem, co to něco má být. Ale věděla jsem, že když zůstanu doma, přijdu o to.

Vtom mi zazvonil mobil. Dobrodružství mi šlo naproti.

„Jo?“ ohlásila jsem se.

„Hele, seš doma?“ Hlas mé spolužačky se ztrácel v salvách smíchu a otřesech, jako by utíkala po štěrku.

„Zatím jo. Pročpak?“

„A nechceš s náma jít na chvilku ven? Rodiče jsou pryč z baráku, takže konečně můžu opustit svou věž.“

Jiná než kladná odpověď pro mě neexistovala. Bylo to perfektní. Tak moc jsem chtěla jít pryč, zažít to něco, co na mě venku nepochybně čekalo – a Anežka mi dala dokonalou příležitost. Stačilo jen kývnout.

„Jasně!“ odpověděla jsem s nadšením, které mě donutilo okamžitě vyběhnout ke skříni a začít hledat co na sebe. S nadšením, protože jsem netušila, co jsem tím spustila. S nadšením, protože jsem nechápala, že některá dobrodružství by měla zůstat neprožita.

Měla jsem odmítnout.

Kdybych to udělala, nikdy bych ho nepotkala. Nikdy bych nepřišla o svou nejlepší kamarádku, můj bratr by nebyl donucen opustit školu i všechny své přátele a moje matka, zlomená tátovými skutky, by nemusela narychlo hledat byt dost daleko od všeho, v čem jsem předešlých šestnáct let žila.

Kdybych odmítla, všechno mohlo být úplně jinak. Ale já se rozhodla vydat vstříc událostem, co na mě čekaly, a donutila toho motýla mávnout křídly, jimiž rozpoutal bouřku v mém dosavadním životě.

1

Z okna ředitelovy kanceláře pozoruji parkoviště. Jednotlivá místa jsou ohraničená oprýskanými bílými čarami a brzy se každé z nich zaplní starými škodovkami a nablýskanými sedany. Další řidiči rozmrzele krouží kolem školy, a když zjistí, že už opravdu nemají žádnou naději najít volný flek, raději to vzdají a svým přizastavením u chodníku zbrzdí už tak otravně pomalý ranní provoz. Občas se ale najdou tací šťastlivci, kterým se zrovna před jejich očima jedno z vzácných míst uvolní, a oni tak mohou svá dítka vypravit v klidu a bez melodického doprovodu troubících aut.

Většina studentů míří do jasně žluté budovy základní školy napravo od gymnázia. Potácí se mezi nimi ale také pár primánů, kteří se bojí, že nenajdou třídu, nebo jsou dětmi přehnaně obsesivních rodičů, kteří mají pocit, že pokud si svého potomka nevyfotí přede dveřmi s nápisem 1. A, ta díra v rodinném fotoalbu je bude strašit nadosmrti.

„Víte, slečno Slavíková, my samozřejmě chápeme, že se občas stanou věci, při nichž jde studium stranou, a profesorský sbor je o všem informovaný. Nemusíte se bát, že by se na vás někdo díval skrz prsty. Opakování ročníku není nic, zač byste se měla stydět.“ Odtrhnu se od výjevu za oknem. Ředitelova pleška se leskne potem. Je natěsnaný do černého obleku, který ještě umocňuje mou pohřební náladu.

Do tváří se mi nažene horko a v krku mě tlačí. O všem informovaný… kdyby jen tušil.

Nicméně si vzpomenu na slib, který jsem si v uplynulém týdnu dala, a nasadím úsměv tak opravdový, až mu skoro sama uvěřím. Ředitel vypadá potěšeně. Možná jsem získala pár plusových bodů. Každopádně prozatím mi stačí, že jsem nemusela říct ani jedno jediné slovo.

„Za pár minut začne první hodina. Vaše třídní profesorka, paní Jedličková, o vás ví, a než se začne řešit cokoli důležitého, počká na vás a představí třídě. Za chvíli přijde paní sekretářka a odvede vás do učebny, ať tady nemusíte bloudit.“ Ředitel Sláma si založí ruce na prsou. „A, slečno Slavíková, vítejte na naší škole. Věřím, že se vám tady bude líbit, stejně jako v celých Starých Hroznovicích.“

„Děkuju,“ hlesnu tiše. Zní to trochu chraptivě, jako kdyby si moje hlasivky stále zvykaly na to, že je musím znovu začít používat.

Náš rozhovor je tím u konce. Ředitel se pohrouží do hromad papírů, které se chaoticky povalují po jeho stole, a já si z dlouhé chvíle začnu znovu prohlížet celou kancelář, tentokrát mnohem pozorněji. Béžové, omšelé zdi. Očima po nich přejíždím a zrak mi padá na nástěnný kalendář v mezeře mezi dvěma okny a na fotku učitelského sboru, ovšem nejdelší dobu strávím u sbírky motýlů ve  světle hnědých rámech hned nad ředitelem. Netuším proč přesně, ale nějak na ni nejsem schopná přestat zírat.

Trvá to možná dvě minuty, než do kanceláře konečně vstoupí starší paní v květované sukni, bílém tričku a s dioptrickými brýlemi zavěšenými na červeném řetízku kolem krku. Má trochu zakalené modré oči, kterými si mě přátelsky měří.

Ředitel se postaví, zatímco já jako přilepená zůstávám sedět v křesle, ačkoli mě ještě před pár minutami každý kousek škrábavého potahu doháněl k nepříčetnosti.

„Dášo, buď tak hodná a odveď ji do céčka k druhákům. Kmenovou třídu mají v zeměpisu. Zaklepej a řekni, že vedeš novou studentku, Lenka už bude vědět.“

Usměje se na mě. „Vy budete Cecílie, že? Zrovna jsem o vás dávala do systému poslední podrobnosti.“

Přikývnu, a její úsměv se ještě prohloubí.

„Tak pojďte, ať na vás nemusí čekat moc dlouho.“

Pomalu vstanu a snažím se ovládnout třes ve svých nohách.

To zvládneš.

„Na shledanou,“ rozloučím se s ředitelem, načež sekretářka zabouchne dveře kanceláře, a odřízne nás tak od jediného mně známého člověka na celé škole.

„Paní profesorka Jedličková je opravdu skvělá,“ chválí sekretářka svou kolegyni, zatímco stoupáme po kamenných schodech do druhého patra. Přidržuji se zábradlí, protože mám strach, že kdybych se pustila, neudržím se na nohách. „Určitě si ji taky oblíbíte.“

Souhlasně zamručím, ale dál v sobě nenacházím touhu po sociální interakci. Jenže sekretářka Dáša je jedním z těch lidí, co nepoznají, když se s nimi nechcete bavit, a mé mlčení naopak podněcuje její komunikační apetit.

„Druhák, s jakou láskou na něj vzpomínám! Já chodila na ekonomku a hrozně se mi líbil jeden kluk tady z gymplu. Kvůli němu jsem se dokonce přihlásila do tanečních, při dámský volence jsem vylítla ze židle jako splašená slepice a utíkala si pro něj,“ zasní se. „Už měl holku, holomek jeden, ale to mi nezabránilo se o něj pokoušet, co?“

Štípnu se do ruky, abych svou ostrou odpověď udržela jenom ve své hlavě.

„Tak, jsme tady.“ Než se stihnu vzpamatovat, zaklepe na dveře s označením 2.11.

Po krátké chvilce se otevřou a spatřím v nich stát kluka tak vysokého, že si vedle něj připadám jako Bilbo vedle Gandalfa. Jeho vlasy připomínají ptačí hnízdo, jak mu rezavá kštice odstává do všech stran, ale v kombinaci s jeho oříškovýma očima a ďolíčkem na bradě to vypadá spíš roztomile než neupraveně.

„Přejete si?“ zeptá se teatrálně a pokloní se. Všechno na něm působí výrazně. Jeho vystupování, vlasy… navíc je vlastníkem velikého nosu, co na sebe i přes další mohutné rysy strhává většinu pozornosti. Jedná se o člověka, kterého prostě nepřehlédnete.

„Roberte, nechte těch šaškáren,“ napomene ho se smíchem sekretářka, „vedu vám novou spolužačku.“

Nevím, jestli to je samotným způsobem, jakým mluví, nebo tím, co říká, nicméně se mě s každým jejím slovem zmocňuje stále urputnější touha propadnout se do země.

„Hm, nová spolužačka? Chtělo by to spíš víc testosteronu, ale jednu ještě zvládneme,“ mrkne na mě žertovně a poodstoupí od rámu dveří zrovna ve chvíli, kdy k nám dojde drobná tmavovlasá žena se silnými brýlemi posazenými na špičatém nose. Zdá se, že je sotva dostudovaná, a přesto už si stihla osvojit základy z příručky o tom, jak by jako správná učitelka měla vypadat – ačkoli jí sluší i to příšerné tvídové sako.

„Roberte, běžte si sednout. A vy, Cecilko, pojďte se mnou.“

Vždycky mi připadalo cosi zvláštního na dospělých lidech oslovujících sedmnáctiletou holku zdrobnělinami tohoto typu, ale z úst paní Jedličkové to nezní jinak než upřímně laskavě.

„No tak klid,“ řekne hlasem tak málo výrazným, až je s podivem, že se všichni do jednoho opravdu ztiší. „Děkuju. Třído, ráda bych vám představila vaši novou spolužačku. Cecílie Slavíková na naši školu přešla z gymnázia v Brně. Doufám, že jí ukážete, jak jsme u nás přívětiví.“ Otočí se ke mně. „Cecilko, nebudu vás nutit se nám jakkoli představovat, pokud sama nechcete. Určitě jste už tak dost plná nových dojmů, takže tohle můžeme udělat kdykoli jindy. Teď se běžte posadit. Dnes nám nikdo nechybí, všechna volná místa jsou tedy k mání. A kdybyste cokoli potřebovala, neváhejte se obrátit na mě nebo kohokoli jiného z učitelského sboru – vaši spolužáci vám samozřejmě budou také ve všem nápomocní.“

Mám co dělat, abych si pohrdavě neodfrkla. Vím, jak to dopadlo naposledy, když jsem něco potřebovala. Nakonec nezbyl nikdo, na koho bych se mohla obrátit. Pochybuju, že tady by to mělo být jiné.

Snažím se zaplašit myšlenky, které by mě mohly vyvést z míry, a nadechnu se. Všichni se na mě dívají. Jejich pozornost mě dusí, jejich oči mě přikovávají k podlaze. Musím to udělat rychle. Čím déle tu budu stát, tím delší dobu se na mě budou dívat, budou o mně přemýšlet, budou si o mně dělat obrázek jenom na základě několika málo minut…

Pohledem spočinu na volných židlích. Dohromady jsou čtyři. Dvě na mě čekají zastrčené u lavice hned u katedry, takže je kategoricky zamítnu. Sice bych seděla sama, ale jenom za cenu toho, že na mě každý bez přestání bude moct koukat – a já neuvidím nikoho. Sedět v první lavici je jako proměnit se v křehkou vázu a nechat se postavit na poličku, kde na vás všichni civí.

Nebo vás nepatrným žďuchnutím shodí na zem a nechají roztříštit na miliony střepů.

Podívám se, co je v nabídce dál. Čtvrtá řada, místo u okna. Za mnou by seděla dvojice holek, které už první den leží hlavou na pouzdrech, aby je lavice při polospánku netlačila do hlavy, a s největší pravděpodobností se o mé přítomnosti dozví, až když je vzbudí zvonek ohlašující konec hodiny. To by šlo. Ovšem bezpečnostní kontrolka mi v hlavě začne blikat ve chvíli, kdy si všimnu dívky, která by seděla vedle mě.

Divím se, že vedle ní nikdo není. Vypadá jako ten typ holky, se kterou chce sdílet lavici každý. Ten typ člověka, který vás posune na žebříčku popularity o několik desítek míst vzhůru, pokud se s vámi baví – a který zajistí, že ve třídní hierarchii obsadíte poslední místa, když se tak rozhodne. Je hezká, ale vypadá, že je jí to vlastně tak trochu jedno, takže by ji všechny ženské časopisy ovládané patriarchálním pohledem na svět dávaly za příklad. Má černé vlasy. Zelené oči. Neusmívá se.

To mi přijde zvláštní. Tihle lidi se totiž vždycky usmívají.

Lidi jako Klára.

Všimne si, že se na ni dívám až moc dlouho, a natáhne svoje nohy na židli vedle sebe, aby mi dala ostentativně najevo, že nechce, abych ji oblažila svou přítomností.

Jako bych si to snad já přála.

V myšlenkách prchám co nejrychleji pryč. Zrak mám trochu zamlžený. Doufám, že nikdo neslyší, jak nahlas dýchám, a jsem ráda, že na černém tričku nejdou vidět koláče potu v mém podpaží.

Trochu se zapotácím. Všichni se na mě dívají. Čekají, než budu tak laskavá a konečně si vyberu místo.

Mám chuť na sebe řvát. Jak dlouho si Jedličková myslela, že mi to bude trvat, když mi nabízela, ať si sednu, kamkoli chci? Deset vteřin? Víc mi určitě nedávala.

Netuším, jak dlouho svůj vnitřní boj svádím, ale nedivila bych se, kdyby každou chvíli zazvonilo. Vlastně nechápu, že už mi dávno něco neřekla. Prostě si sedni. Není to tak těžký.

Konečně se otáčím a mířím k poslednímu volnému místu.

Klepou se mi kolena, jdu a vlastně ani nevím, jakým tempem; nevím, jestli to je rychle, protože mám chuť běžet, jak moc už to potřebuju mít za sebou, nebo jestli se táhnu jako hlemýžď, poněvadž moje nohy jsou jako želé, bez kostí, bez možnosti udělat byť jen jeden jistý krok.

Jsem tam. Poslední lavice.

Až když se zastavím přímo před ní, dovolím si pohlédnout na člověka, vedle něhož jsem se rozhodla posadit.

Je bledý, tak bledý, že kdybych ho potkala coby jedenáctiletá, byla bych nadšená z toho, že chodím do třídy s upírem. Barvu jeho kůže ještě zvýrazňují havraní vlasy a oči připomínající dvě černé díry. Jako by si chtěl hrát na lidskou šachovnici, i své oblečení sladil do smutečních barev. Ačkoli je docela drobný, vypadá, jako by pohlcoval všechno světlo okolo sebe.

Zírám na něj se silnou fascinací a s pocitem, že už jsem ho někdy viděla, a asi to trvá docela dlouho, protože se na mě zamračí. „Chceš, abych snad vstal a pomohl ti si sednout?“

Rychle se vzpamatuju. „Ne. Díky.“ Obejdu lavici a sednu si vedle něj.

V duchu se připravuji na počátek možného rozhovoru a na to, jak ho co nejdříve dovést ke zdárnému konci, ale zdá se, že ani můj nový spolužák nebude dvakrát výřečný. Úkosem se na něj znovu podívám. Oči má teď sklopené k dřevěné desce lavice, do níž v pravidelném rytmu ťuká prsty. Vypadá, jako by byl duchem v úplně jiném světě.

Tohle všechno by mi normálně mělo být nanejvýš sympatické, je totiž vyloučené, že by chtěl navazovat jakoukoli konverzaci. Měla bych skákat radostí do stropu, že budu ušetřena zbytečných rozmluv o počasí a o tom, jak byla ta a ona písemka zase těžká. Ale něco na něm mi způsobuje husí kůži. Možná jeho pevně sevřená čelist. Nebo cigaretový zápach, který se po chvíli začne zmocňovat mých čichových buněk.

Všimne si, že na něj zírám. Znovu.

Odsunu svou židličku k úplnému kraji lavice. Rychle odvrátím zrak.

Nechápu, o co mi jde.

A přesto se snažím ovládnout nutkání se na něj podívat ještě naposledy.

I

Utíkala jsem dolů po ulici. Byl druhý zářijový víkend a naše městečko, díra o čtyřech tisících obyvatelích půl hodiny busem od Brna, žilo hody. Stejně jako každý rok i letos se náměstí vlivem naší jediné pořádné akce rozzářilo pestrobarevnými fáborky z krepáku navěšenými na vysoké máji a dům od domu chodila chasa prodávající hodovou tombolu. Parkoviště se zaplnilo kolotoči a na každém kroku se do plastových láhví čepoval burčák.

I počasí jako by se rozhodlo nám věnovat pár posledních teplých letních nocí. V tílku mě sice holé paže zábly, ale když jsem si přes sebe hodila svou vlastnoručně pomalovanou džísku, bylo mi tak akorát.

Klára s Anežkou na mě čekaly na křižovatce kousek pod naším domem. Anežka se zrovna něčemu smála, prohýbala se v zádech a urputně gestikulovala. Vytvářela zábavný kontrast ke Kláře se zády rovnými jako pravítko a nesmazatelným potutelným úsměvem.

Sotva mě ovšem Anežka zpozorovala, svou historku zanechala nedopovězenou a rozběhla se mi naproti. Vrhla se mi do náruče dřív, než se Klára rozhodla vyrvat hřebíky ze svých chodidel a jít k nám taky.

„Dneska si to strašně užijeme!“ výskala. Její nezkrotná hříva, vznášející se v oparu jahodového šamponu, mě s pomocí jejího pevného sevření dusila tolik, že jsem neměla ani možnost ji poprosit, ať mě na chvíli pustí. „Žádný rodiče, žádnej dozor, jenom my a spousta potenciálních úlovků.“

Klára za Anežkou protočila oči. „Umačkáš ji, Ani.“

„To bych si nemohla vzít na zodpovědnost.“ Ustoupila a dlaně jí vylétly k puse, kterou si zakryla v naoko vyděšeném gestu.

Klára se otočila k odchodu a my s Anežkou ji rychle následovaly; každá jsme se k ní připojily z jedné strany. Netušila jsem, jestli to je tím, jak moc je vysoká, nebo zkrátka její přirozenou autoritou, ovšem Klára nikdy nebyla tím, kdo by šel ve větší skupině na kraji.

Tak to koneckonců fungovalo už od první třídy, kdy jsme se seznámily. Ne že bych si stěžovala. Nikdy jsem nebyla vůdčí typ.

„Tak co je v plánu?“

„Hřiště. Tam na nás čeká Bea,“ mávla Klára rukou ve směru našeho cíle.

„A vodka,“ dodala Anežka.

„A pak uvidíme, kam nás nohy zanesou.“ Klára si utáhla culík, čímž ho posunula o pár milimetrů výš. Její vlasy byly tmavé a husté, a i když si je stáhla, vlnily se jí kolem těla jako hadi připraveni kdykoli uštknout její nepřátele.

„Já chtěla jet do Brna, kámoš mi říkal, že je tam dneska jedna fakt dobrá párty v klubu, prej už teď tam jsou mraky lidí, ale –“

„Copak ty nemyslíš na tradice, Anežko?“ zakřenila se Klára. „Máme tu hody a ty bys jela pryč? Nejsi ani trošku patriot.“

„Ne. To nejsem. Jsem jenom přehnaně hlídaná šestnáctiletá holka, která všechny ubožáky v našem zapadákově už zná a zoufale se s někým chce dneska večer vykousnout. S někým hezkým. A vysokým. A s někým, komu není patnáct.“

Vyprskla jsem smíchy. Klára se tajemně pousmála.

„Co je?“ zeptala se Anežka Kláry a nakrčila obočí.

Klára zavrtěla hlavou. „Vůbec nic,“ opáčila, i když bylo jasné, že Anežku za její slova soudí.

„Aspoň nejsem ledová královna jako někdo,“ vyprskla Anežka.

„Dneska vám to hrozně sluší!“ vyjelo ze mě ve snaze zabránit katastrofě, která se k nám blížila. Až pak jsem si uvědomila, že jsem si vlastně ani nestihla všimnout, co mají na sobě.

Anežka se vznášela v květinových áčkových šatech. Kalhoty zásadně nenosila. Nikdy. Ani v největší zimě, ani na sportovně laděné školní výlety, čímž si už mnohokrát vysloužila obdivné hvízdání spolužáků, o které ovšem ani v nejmenším nestála.

„Jako bych to dělala kvůli pozornosti. Já si prostě v šatech připadám líp,“ říkala mi vždycky.

Klára oproti tomu kráčela svým sebevědomým krokem v upnutých černých džínách a s koženkovou bundou přehozenou přes levou ruku.

„Děkujeme, zlato,“ zacukrovala mým směrem Anežka a já věděla, že co se jí týče, je celý konflikt zažehnán. Jako by ani nikdy nebyl.

„Já dneska stála před skříní snad půl hodiny,“ vydechla Klára a zamávala prsty u své hlavy, „bylo to naprosto strašný. Nevěděla jsem, co si mám vzít, aby mi nebyla zima a zároveň jsem nepůsobila moc… No prostě moc, chápete. Chtěla jsem si vzít tílko, ale pak jsem si nebyla jistá. Přijdu si hrozně otekle. Mám pocit, že mi strašně ztloustly paže.“

Podívala jsem se na svoje ruce, najednou se strachem, že by taky měly být o něco málo hubenější.

„Ale, prosím tě, vždyť nejsi tlustá,“ oponovala jsem jí. Upřímně pochybuju, že si to o sobě Klára fakt myslela. Jenom chtěla slyšet, že to tak není.

Nepatrně přikývla a změnila téma. „Bea mi napsala tak tři sta tisíc esemesek, přidejte, prý už tam strávila celý mládí.“

„Do toho brněnskýho klubu můžeme jít příště,“ řekla jsem ještě, protože jsem nechtěla, aby si Anežka připadala špatně.

„Když s tím bude naše lady souhlasit,“ zakřenila se.

Všechny jsme se tomu zasmály. A zatímco jsme se blížily ke středu města, hudba od stadionu zesilovala, davy lidí se zhušťovaly a šance na dobrodružství stoupala jako čísla na teploměru v parném letním dopoledni. Na nějaké to dohadování i nenápadné urážky jsme hned zapomněly.

Protože tak to prostě bylo. A mě nikdy nenapadlo přemýšlet, že to možná není správně.

2

Stojím před školou a snažím se zjistit, kolik je hodin, nicméně mě slunce oslepuje natolik, že nejsem schopná na displeji svého mobilu rozpoznat jedinou číslici. Zoufale si povzdechnu. Pokusím se ho zastínit dlaní, ale je to marné. Přemýšlím, že zalezu někam do přítmí, avšak bojím se spustit jedno oko z chodníku vedoucího od základní školy k přechodu na druhou stranu ulice, a tak telefon s dalším vzdychnutím strčím do zadní kapsy džínů.

Stoupnu si na špičky, abych dohlédla dál, a konečně si všimnu, jak od základky kráčí člověk až moc podobný mému bratrovi, než aby to nebyl on. V rozcuchaných světlých vlasech, které jsme zdědili po rodičích, má posazené sluneční brýle a z každé strany ho obklopuje jedna holka.

Typické.

Už od třinácti let, kdy přes léto najednou vyrostl o deset centimetrů, se stal magnetem na všechna děvčata (a některé kluky), co ho jen zahlédla. Teď mu táhne na patnáct, ale vypadá, jako by končil střední školu, na kterou má nastoupit až příští rok. Tím se od sebe dost lišíme – po mně v autobuse zásadně nechtějí občanku, protože si myslí, že ani žádnou nemám.

Svižným krokem vyrazím od gymnázia, abych co nejlépe vychytala moment, kdy se se Samem potkáme u přechodu. Doufám, že se nehodlá vzepřít mámině nařízení „po škole hned domů“ a nerozhodne se místo toho raději jít někam s těmi dvěma, ale na křižovatce se s nimi rozloučí a zamíří ke mně.

Tedy, on technicky vzato neví, že jde ke mně. Schovávám se za jedním stromem vysazeným hned u dopravní zebry a je mi z toho fakt smutno, ale vím, že kdyby mě bráška zpozoroval moc brzo, radši obejde celé město, jen aby nemusel jít se mnou.

Zelená na semaforu zmizí zrovna ve chvíli, kdy se postaví k obrubníku. Skvěle.

„Jé, ahoj, vy už jste skončili?“ vybafnu na něj zpoza stromu. Zním bezstarostně. V hlase mi se mi ozývá úsměvný podtón. Přijdu si cize. Jako bych to ani nebyla já.

Úkosem se na mě podívá a něco zamručí. On předstírat nehodlá.

„To jsem ráda, že jsem na tebe narazila. Sama bych domů beztak netrefila, víš, jak mizernej mám orientační smysl,“ pokračuju.

Tímto už si jeho pozornost získám. Otočí se ke mně a já v jeho očích spatřím neskutečnou zlobu a smutek zároveň. Duhovky mu hrají všemi odstíny šedi a vypadá to, jako by mu v nich řádila bouřka, za niž pravděpodobně můžu já.

„Domů? Já nevím jak ty, ale já rozhodně domů nejdu,“ zavrčí tak potichu, aby nás nikdo další neslyšel. Rozhlédne se, a když vidí, že v blízkosti není žádné auto, vkročí do silnice, červená nečervená.

Já počkám na zelenou. Sam ovšem na staré škole závodně běhal, takže mi zmizí z dohledu, než se ocitnu na druhé straně ulice.

Cesta mi trvá dlouho. Opravdu párkrát zabloudím, byť jsem se předtím jen snažila rozpustit ledy marným pokusem o vtip.

Když dojdu k naší bytovce, všimnu si, že dveře jsou pootevřené. Nechápu, že si ti lidé neuvědomují, jak nebezpečné to je. Zabouchnu je za sebou, vyjdu po schodech do druhého patra a pustím se do hledání klíčů. Konečně najdu ten správný, odemknu, a když otevřu, Sam si akorát zavazuje tkaničku.

„Kam jdeš?“ zeptám se. Jsem překvapená, že to sem stihl tak rychle a už zase pádí pryč.

Jedinou odpovědí je mi ale prásknutí dveří.

Máma je ještě v práci, takže jakmile Sam zmizí, ocitnu se v prázdném bytě téměř sama. Jediným společníkem je mi Voldemort ležící na pohovce v obýváku.

Když mě kocour zpozoruje, seskočí dolů a začne se mi lísat k nohám. Alespoň někdo mě vidí rád. Pořídili jsme si ho před pěti lety, když mamce zjistili alergii na srst asi každého zvířete na planetě. Vždycky chtěla kočku a pořád to odkládala, takže sotva jí přišly výsledky testů, sedla k internetu a začala zjišťovat, kde si obstará nějakého toho kocoura bez chlupů.

Pohladím Pána zla po jeho holé lebce a odměnou je mi spokojené zavrnění. Začne vrážet do papundeklových krabic všude po zemi, jako by zkoušel, ve které z nich máme schované granule.

Dojdu do kuchyně a z jedné skříňky vytáhnu balíček kočičích pamlsků. Tři si nasypu do dlaně a položím je vedle Voldemorta na podlahu. S mlaskáním se na ně vrhne a na lásku, kterou mi ještě před chvíli projevoval, dočista zapomene.

Chodbičkami z nevybalených krabic dojdu až do svého pokoje, který je v ještě horším stavu než zbytek bytu. Oblečení mám pořád poskládané v modrých IKEA taškách nebo se válí na kolečkové židli u psacího stolu. Na něm stojí bytelný kazeťák, který je sice nepraktický, co se prostoru týče, ale kvalita hudby je oproti mobilům a různým aplikacím na poslech hudby bezkonkurenční. Spotify zásadně nezapínám jinde než na ulici nebo v koupelně.

Zapojím ho do zásuvky a zjistím, že se v něm skrývá In Utero od Nirvany, cedéčko, které jsem dávno považovala za ztracené. Stisknu tlačítko přehrát a mým pokojem se okamžitě rozezní první tóny.

Skočím na postel a ta pod mou vahou trochu zavrzá. Chvíli přemýšlím, ale potom neodolám a sáhnu po jedné z krabic, jež jsem zastrčila pod postel, sotva jsme přijeli.

Když ji vytáhnu na světlo, všimnu si jemného nánosu prachu, jenž se tam za pár dní stihl usadit. Oknem sem proudí slunce, v jehož paprscích začnou tancovat stříbřitá smítka vyrušená mým konáním, a osvětlí menší, zelenou krabici od bot. Předloni mi v ní přišly moje první conversky poté, co si máma konečně uvědomila, že když už mi noha dva roky nevyrostla, nerozhodne se nejspíš zázračně zvětšit, takže jsem si poprvé ve svém životě mohla koupit značkové tenisky. Na povrchu je polepená třpytivými nálepkami s motivy srdíček a dalších rozkošností, co jsem sbírala jako malá a kterými jsem nudný přebal alespoň trochu vylepšila.

S Klárou a Anežkou jsme na základce snad každé odpoledne chodily do papírnictví a dívaly se, jaké sešitky se samolepkami by se nám líbily. Utrácely jsme za ně všechno naše kapesné, potom jsme si je lepily do alb a vyměňovaly tak dlouho, než přestaly držet. Často se stávalo, že s námi Klára měnila tyhle staré, nedržící nálepky. Když jsme si toho všimly a chtěly je vyměnit zpátky, říkala, že obchod už proběhl a měly jsme si toho všimnout dřív. Stejně jsme s ní měnily dál.

Kurt Cobain na mě sice z kazeťáku křičí „Hey! Wait!“, ale já ho neposlouchám a odklopím víko své krabice. Vezmu do dlaní několik fotek hned nahoře. Na většině z nich jsem s Anežkou a Klárou, a jak stárneme, objevuje se tam s námi i Bea. Ještě před rokem pro mě znamenaly celý svět.

Fotky zahrabu hlouběji do obsahu krabice a místo toho se začnu soustředit na další drobnosti. Vyřezávaný přívěsek rybky, který mi táta vytvořil, když jsme spolu jeli na tábor dcer a otců. To mi bylo asi sedm a o tři roky mladší Samuel velmi těžce nesl, že musel zůstat doma s mámou, zatímco já jela na dobrodružnou výpravu s naším největším hrdinou. Nevím, proč si ho pořád schovávám. Mým hrdinou už táta dávno není.

Dívám se dál. Vstupenka na koncert Green Day, kterou jsem dostala k patnáctinám. Polaroidový snímek z nějaké rodinné oslavy, jejž jsem ukradla bratranci z jeho sbírky.

Hrabu se ve své minulosti. Nevím, proč to dělám. Svírá se mi srdce, ale pokračuju.

Jedna stříbrná náušnice. Tu druhou jsem ztratila na své první zábavě, zamotala se mi do vlasů, když jsem tancovala, a než jsem si toho všimla, byla dávno zadupaná někde v zemi.

Kousnu se zevnitř do tváře.

Bolí to. Bolí nechat ty myšlenky zase jen tak bloudit skrz mou hlavu, bolí připustit si, že tohle byl můj život a teď je pryč a už nikdy to nebude jako dřív.

Vytáhnu několik neonově zářivých pásků, na nichž jsem měla z druhé strany napsaná jména kluků, kteří se mi líbili zrovna v tu chvíli, kdy jsem na dané zábavě byla. I s datem.

Prohlížím si je. Kuba, Jirka, Filip… Je vtipné, jak se některá jména pořád opakují, jako bych se nemohla rozhodnout, jestli je vlastně mám ráda, nebo ne.

Konečně v rukou držím ten poslední. Vím, co bude napsané na druhé straně, ale nejsem si jistá, zda jsem připravená to vidět. Užuž mám nutkání to všechno schovat zase zpátky, ale potom mi to nedá. Obrátím limetkově zelený náramek a podívám se na jeho bílou, tužkou popsanou část.

Alex.

(text pokračuje)

Pro více informací o knize koukněte na www.yactu.cz.