MICHAEL THOMPSON

ABY NA MĚ NEZAPOMNĚLI

HOW TO BE REMEMBERED © Michael Thompson 2023

Translation © Petra Urbanová, 2024

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-629-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-630-1 (mobi)

Prolog

Tommy nikdy neměl v úmyslu svou poslední noc v tom starém domě strávit tím, že se bude potit ve třech tričkách a čtverých trenýrkách. To ale proto, že nikdy předtím neměl plán. Přinejmenším ne takový jako teď.

Přál si, aby zahrnoval i způsob, jak se ochladit. Ve spodní části zad se mu tvořil rybníček potu a cítil, jak už se mu na kůži lepí peníze. Zbytek bankovek se mu boulil pod oblečením, měl je ve svazcích nacpané v ponožkách, po kapsách a mezi jednotlivými vrstvami spodního prádla. Zasmál se při představě, jak musí vypadat: trpké, nehlasné uchechtnutí. V malé ložnici byl sám, stěny však byly tenké a kvůli dusnému horku se vše zdálo hlasitější. Nepotřeboval, aby mu někdo klepal na dveře, protože ho uprostřed noci slyšel smát se. Jak by asi vysvětloval, co provádí?

Tommy tedy zůstal potichu a čekal, až přijde spánek. Pokud to vyjde, možná si bude moci ponechat, co si vydělal, svou odměnu za bolavá ramena a mozoly na rukou. A možná – a to bylo hodně důležité – najde ji. Tommy věděl, že od chvíle, kdy odešla, na něj nepomyslela. To sotva byla její chyba, ale bude mnohem složitější přesvědčit ji, že ho kdysi měla ráda.

Tommy mžoural kolem sebe a v potemnělé místnosti rozeznával rysy pokoje, který byl jeho domovem téměř sedmnáct let. Usoudil, že chybět mu nebude. Ne, pokud to klapne. Bude pryč, ještě než vyjde slunce, a nic tu po něm nezbyde. Ostatní pak ráno vylezou z postelí a budou se starat o své každodenní záležitosti, ani si nevzpomenou, že tu kdy byl.

Proč by také měli?

Nikdy předtím si na něj nevzpomněli.

Jedna

Leo Palmer měl jeden trik, kterým se vytahoval na večírcích, ačkoli věděl, že to těžko bude zlatý hřeb večera. Uměl pro každý den spočítat, jak dlouho potrvá autobusu číslo 457 cesta z centra města na zastávku v Ingleby, kde vystupoval, přičemž zohledňoval dopravu, počasí a řadu dalších komplikací. Uměl to i pro jiné trasy, ale to už nezajímalo ani jeho, natožpak ostatní lidi.

Jednou svůj trik předvedl na vánočním večírku v kanceláři. Došel k závěru, že skupina účetních něco takového ocení. Jeho kolegové sice nejevili nadšení, ale to byl pro účetní vcelku přirozený stav. Leovi to nevadilo. Jeho fascinovala čísla. Pak dlouho nic a až potom na řadu přicházeli lidi.

I když, to nebyla tak úplně pravda. Existovali dva lidé, o které se zajímal víc než o jakákoli čísla – dokonce víc než o účetní rozvahu, víc než o jízdní řád autobusu 457. Na vrchol tohoto konkrétního žebříčku patřili jeho žena a synek, a pokud šlo o Lea, měli tam také zůstat.

Popravdě řečeno, tohle všechno bylo vcelku běžné. Účetní se zálibou v číslech je ostatně celkem normální jev. Stejně tak rodinný typ, který miluje svou manželku a syna. Leův život byl vlastně docela obyčejný, ale o to právě jde: Leo a Elise Palmerovi byli průměrní. O to, co je mělo potkat, se nijak nezasloužili. Prostě existovali.

Samozřejmě se jako každá normální dvojice občas pohádali. Třeba v den, kdy podepsali nájemní smlouvu na svůj dvoupokojový byt: přízemí, omšelé cihly a rozpraskaná betonová cestička plná pampelišek, které jim sahaly až po kolena.

„Kristepane, ty jsi takový skrblík, Leo,“ prohlásila Elise a prohlížela si jejich nový domov. Myslela to z legrace jen napůl a její manžel protočil oči.

„O tom jsi věděla, když sis mě brala,“ odvětil a oběma rukama tahal jednu rostlinku plevele ze země. Konečně ji uvolnil a se spokojeným úsměvem odhodil. „Není to napořád. Když se budeme držet Plánu, všechno bude v pohodě.“

„Plánu,“ zopakovala Elise a navzdory své vůli se usmála. O Plánu (pro Lea byl tak důležitý, že v Elisině mysli vždy figuroval s velkým písmenem) dlouho diskutovali. První fází Plánu bylo pět let v Ingleby, Lea dvakrát povýší, třikrát mu zvednou mzdu a pak se Palmerovi přesunou. Fáze dva bude probíhat jinde: zahrada, dvě koupelny, v garáži dvě auta, tři ložnice, které zaplní několik dětí.

Chlapeček, který se narodil jen rok a kousek poté, co začali bydlet v tomto bytě, o Plánu nikdy neslyšel a na to, že narušil fázi jedna, nebral ohledy. Ale – a to bylo pro Elise největší překvapení, dokonce překvapivější než samotné těhotenství – Leonard Palmer tu změnu vítal. Vypadá to, že někteří se prostě narodí, aby se stali tatínky, a Leo byl jedním z takových lidí. S radostí Plán upravil tak, aby zahrnoval světlovlasého chlapečka s naducanými tvářičkami v dvoupokojovém bytě v Ingleby. Fázi jedna rovněž zkrátil o dva roky – byl odhodlaný brzy vystěhovat dětskou postýlku z obývacího pokoje, aby měl její majitel vlastní pokoj. A zahradu. A všechny ostatní věci, které se pojí s normální rodinou. Protože právě takoví byli: normální.

* * *

Elise hlasitě zaklepala na dveře své sousedky – hlasitěji, než by bylo považováno za slušné, ale paní Morrisonové bylo už hodně přes sedmdesát a stěží slyšela i vlastní televizi. Každý večer ji ale slyšela Elise. Nevadilo jí to, brala to jako připomínku své vlastní babičky.

Dveře se na skulinu otevřely a mezírkou vykouklo vodnaté šedé oko orámované vráskami.

„Dobrý den, paní Morrisonová,“ pozdravila Elise vesele a dveře se otevřely dokořán.

„Promiň, zlatíčko,“ odpověděla paní Morrisonová. „Nevěděla jsem, že jsi to ty. Pojď dál.“ Zavřela za ní dveře na zástrčku a její pohled se přesunul na chlapečka, který se Elise pohodlně uhnízdil na boku.

„Ahoj, ty fešáčku. Ty ale rosteš rychle!“

Elise se zaškaredila. Tupá bolest v kříži o jeho růstu svědčila víc než dobře.

Paní Morrisonové to neuniklo. „Netahej se s ním, zlatíčko. Ještě nezačal chodit?“

Elise syna posadila na čistou podlahu z linolea. „Ještě ne. Snad brzy, aspoň v to doufám. V dětské skupině je poslední, kdo nechodí.“

Stařenka se před chlapečkem sehnula, natáhla ruku, jako by rozhazovala neviditelná semínka ptáčkům, a snažila se ho nalákat k sobě. Nebylo žádným překvapením, že se ani nepohnul. Když se na zavalité nožky nepostavil kvůli mamince a tatínkovi, těžko to udělá kvůli staré paní odvedle.

Paní Morrisonová se narovnala a potřásla hlavou. „Má čas. Můj Mark začal chodit až ve dvou letech. Jemu není ani rok, ne?“

„Skoro! Zítra má narozeniny,“ řekla Elise. „Proto jsem přišla. Pokud nemáte něco v plánu, nechtěla byste se odpoledne zastavit u nás na dort? Třeba kolem třetí? Samozřejmě jen pokud máte čas.“

Paní Morrisonová se usmála. Moc se jí líbilo, že vedle bydlí rodinka s dítětem, obzvláště taková, která se ji snažila zapojit do svého života. Než se přistěhovali, cítila se jako poslední svého druhu – vytrvalá připomínka starých časů. Její úsměv se vytratil, když si vzpomněla na svého vlastního syna. Mark také býval roztomilý chlapeček, pak z něj vyrostl milý muž. Nebyla jeho chyba, jak to dopadlo. Mohli za to ti jeho kamarádi. A tahle čtvrť. Když teď někdo zaklepal na dveře, byla si pokaždé jistá, že je to policie s dalšími špatnými zprávami.

„Pořád na noc zamykáš dveře, zlatíčko?“ zeptala se.

„Samozřejmě, paní Morrisonová.“

„Kéž bys to tu viděla před čtyřiceti lety,“ zamumlala stará paní téměř omluvně a Elise nepotřebovala nic vysvětlovat. Její sousedka to říkala pokaždé, když spolu mluvily, a Elise už věděla, co přijde. Musela změnit téma, než se ty pohaslé šedé oči začnou plnit slzami.

„Takže zítra ve tři hodiny. Budete tam jen vy a my tři. Leo se dokonce hodí marod.“ To byla velká věc a rozhodně nebyla součástí původní verze Plánu.

Paní Morrisonová se vrátila zpět do přítomnosti. „A co dort? Pořád ti stávkuje trouba? Můžeš ho upéct u mě, jestli chceš.“

„To je v pořádku, už jsem ho upekla,“ řekla Elise. „Jen zlobí termostat. Okraje se trochu spálily, ale zakryju to krémem. Ani si toho nevšimne.“

Chlapec si u jejích nohou hrál s dveřní zarážkou, jako by to byla raketa. Elise ho zvedla a chlapeček buclatou ručičkou té milé paní odvedle zamával. Když vycházeli ze dveří, paní Morrisonová mu také zamávala a srdce jí přetékalo pýchou adoptivní babičky. Rozhlížela se po pokoji a přemýšlela, co by mu mohla zabalit a darovat k narozeninám.

Nemusela se obtěžovat. Paní Morrisonová na odpolední oslavu nedorazí. A když už jsme u toho, nezúčastní se jí ani Leo, ani Elise Palmerovi. Ne že by to kdokoli z nich tušil.

* * *

Bylo už dlouho po setmění, když v jednom a poté v druhém zámku zarachotil klíč a ohlásil tak Leův příchod z práce. Po špičkách vešel dovnitř a neslyšně přeskákal hračky rozházené u dveří. Byl si jistý, že kdyby do jedné z nich kopl – i kdyby ji jen lehce nabral prstem u nohy – vzbudil by chlapečka spícího v postýlce u zdi obývacího pokoje. Leo se podíval na svého syna. Ve spánku měl v puse pevně nacpaný paleček a hrudník se mu lehce zvedal a klesal. Kovové příčky postýlky se matně leskly ve světle vycházejícím ze dveří ložnice.

Elise ležela na své straně úzké manželské postele, opírala se o polštářky a dívala se do rozevřené knihy. Samozřejmě že si četla, na nočním stolku byla hromada knížek.

„Promiň, že jdu pozdě,“ zašeptal Leo. „Náročný den. Myslím, že na mě leze rýma. Asi nezvládnu jít zítra do práce.“ Mrkl na ni a jeho žena se usmála. „Hned se vrátím,“ řekl. „Jen se chci podívat na dort.“

Tiše jako myška přešel k lednici. Jak ji otevíral, ve dvířkách zarachotila lahev piva. Zadržel dech.

Z postýlky nezaslechl žádný zvuk. Malý zázrak.

Leo stál a obdivoval Elisin výtvor. Dva obyčejné máslové korpusy proměnila v působivou kopii Mašinky Tomáše, což byl oslavencův nejoblíbenější seriál. Vypadalo to, že slaďoučký modrý krém je nanesený v silné vrstvě, Leo však měl podezření, že skrývá spálené rohy. Zakřenil se. Za to mohl ten termostat. Jako vždycky.

Vedle malé vázy na stolku v obýváku si všiml dárku, který vybral. Elise ho pečlivě zabalila a nyní tam stál připravený, aby z něj nadšené dítě strhalo balicí papír. Nahlédl do postýlky, láskyplně se podíval na světlé vlásky barvy písku a jemnou, hebkou tvářičku svého synka.

„Dobrou noc, kamaráde. Uvidíme se, až ti bude rok,“ zašeptal tak potichu, že to stěží sám slyšel.

Pak se vplížil zpátky do ložnice a Elise zhasla světlo.

* * *

„Leo!“

Zavrtěl se.

Elise ho šťouchla loktem do hrudi. „Leo!“ sykla znovu.

„Hmm?“ zamumlal rozespale.

„Vzbuď se! Někdo tady je!“ Hlas jí v panice přeskakoval.

Leo okamžitě otevřel oči a pocítil příval adrenalinu. Poslouchal, co mohlo jeho manželku tak rozrušit, a skoro se přitom nepohnul.

Teď.

Tichý zvuk, jakési zafunění.

Pak ticho.

A zase nějaký zvuk. Tentokrát šramot.

Ozývalo se to z jejich obýváku.

Leo ode dne, kdy se nastěhovali, tušil, že se to může stát. Zloděj nebyl součástí Plánu, ale vždy se vyskytoval jako poznámka pod čarou, potenciální riziko toho, že za nájem platí pakatel. Někdy uvažoval, jestli by volil útěk, nebo útok, nebo dokonce třetí možnost: úkryt.

Ale nakonec vůbec nevolil vědomě. Bez přemýšlení vyskočil z postele, přešel ke dveřím do obýváku a pozorně naslouchal.

Zhluboka se nadechl, sáhl za roh po vypínači a zmáčkl ho. Do ložnice proniklo ostré žluté světlo a Leo proběhl dveřmi. Pak se náhle zastavil a zamrkal.

Ticho.

„Leo?“ zavolala Elise roztřeseným hlasem. „Jsou tam ještě?“ Srdce jí tlouklo tak hlasitě, že ho musel slyšet i Leo (a kdokoli další v obývacím pokoji).

Potom se její manžel konečně ozval. V hlase se mu zračilo napětí – možná dokonce zmatení.

„Pojď sem. Rychle.“

* * *

Jen o osm minut později dorazilo osamocené policejní auto s blikajícími majáky. Jeho řidič parkoval beze spěchu a zájmu před zanedbaným blokem domů. Strážník James Elliott se nacházel jen o dvě ulice dál, ale dělalo mu nemalou radost, že si budou myslet, jak k nim spěchal. To je dobré pro image, pomyslel si a pohlédl na nízkou budovu.

Když si uvědomil, že už tady byl, pochmurně se zasmál. Jen jednou, zhruba před deseti lety. Byl to jeho třetí den v práci a ještě věřil, že ho čeká hvězdná kariéra plná medailí, vyznamenání a povýšení (zatím se v tom mýlil). Policista, který ho měl na starost, zaparkoval přibližně na stejném místě a z auta pozoroval mladého strážníka ve zkušební době, jak se nervózně šine ke dveřím jednoho z bytů v přízemí. Nového zaměstnance čekal křest prvním oznámením úmrtí. Elliott protáhl obličej, když si vzpomněl, jak se oči té staré paní zaplnily slzami, jakmile jí oznámil, že její syn v nedalekém domě zemřel ve spánku. Neřekl jí, že se udusil vlastními zvratky ani že si myslí, že ve čtyřiceti čtyřech letech byl příliš starý na to, aby bydlel ve špinavé díře s dalšími třemi flákači.

Na okamžik uvažoval, jestli ta stará bréca může být pořád naživu, a o chvilku později dostal odpověď. Když kráčel po rozpraskané cestě prorostlé plevelem, dveře paní Morrisonové se na několik centimetrů pootevřely. Zahlédla blikat světla, když se šourala na záchod. (Koneckonců už byly skoro dvě hodiny v noci a od ženy jejího věku se nedalo čekat, že vydrží celou noc bez čurání.)

„Co chcete?“ zavolala vzdorovitě mezírkou, skoro jako by strážníka vyzývala k tomu, aby jí předal špatné zprávy.

„No do hajzlu,“ zamručel strážník Elliott sám pro sebe. „To je ona.“

„To vy jste volala kvůli tomu dítěti?“ zeptal se jí. Tichou nocí se rozléhala ozvěna jeho hlasu.

Nechápavě se na něj podívala.

„Bylo u vás nějaké dítě?“ zeptal se.

Dál ho zmateně pozorovala.

„Vraťte se dovnitř,“ přikázal.

Paní Morrisonová udělala, co jí řekl. Opravdu potřebovala na záchod.

„Debilní důchodci,“ mumlal si Elliott sám pro sebe a zkontroloval svůj notes. Ještě vrtěl hlavou, když klepal na dveře sousedního bytu.

Otevřel je vysoký muž s hustými světlými vlasy, který se představil jako Leonard Palmer.

„Vy jste ten, kdo volal ohledně ztraceného dítěte?“ zeptal se strážník.

„No, ano,“ odvětil Leonard. „Svým způsobem.“

„Co to jako znamená?“ vyštěkl Elliott, už totiž ztratil trpělivost. Deset vteřin, pomyslel si. To možná bude nový rekord.

„Neztratilo se nám dítě,“ vysvětloval pomalu Leonard. „My… no, tak nějak jsme jedno našli.“

* * *

Svou historku museli Leo a Elise vyprávět strážníkovi třikrát. Jednou vedle dětské postýlky a dvakrát usazení naproti němu u jídelního stolu. Na Elliottově tváři se vystřídala řada různých výrazů a při všech třech příležitostech si cosi zuřivě škrábal do notesu.

„Dobře,“ prohlásil Elliott. „A ten, kdo u vás nechal to dítě… tady i sestavil postýlku?“

Přikývli.

„Zatímco jste oba spali.“

Další přikývnutí.

„A co vás vzbudilo?“

„Slyšeli jsme ho,“ odpověděla s bledým ztrhaným obličejem Elise, která stále ještě vstřebávala, proč je policista u stolu, kde obyčejně snídají, vyslýchá.

„Toho člověka, co tu nechal postýlku?“

„Ne, jeho,“ ukázala na malého chlapce, který seděl v postýlce s nožičkama zamotanýma do deky. Jeho oči zvědavě mžikaly mezi třemi lidmi, kteří se shromáždili blízko jeho postýlky, jako by ho ten rozruch fascinoval.

„A pak jste zavolali na policii. Protože vás vaše dítě vzbudilo.“ Strážník Elliott si povzdechl. „No do hajzlu,“ řekl, ne tak docela pod vousy.

Leo otevřel pusu, aby odpověděl, ale Elise mu položila ruku na paži. Leo se zarazil a snažil se urovnat si myšlenky.

„Vždyť jsme vám to už říkali. Není to naše dítě. My… nemáme děti. Zatím.“ Chtěl ještě dodat, že to není v této fázi Plánu, že mimina se mají vyskytovat až ve fázi dva, ale nepředpokládal, že by to toho policajta zajímalo.

V tom měl pravdu.

Strážník Elliott se na oba znovu zadíval, pak se přehnaně nápadně rozhlédl po místnosti, jako kdyby hledal skryté kamery. Něco tu nesedělo.

„To je vtip, že jo?“ Oba zavrtěli hlavou. „Fajn. Co jste si vzali?“

Elise a Leo se na sebe zmateně podívali.

„V čem jedete?“ zeptal se strážník. Povzdechl si, ani se nepokusil skrýt, jak ho ta situace frustruje. „Heleďte, lidi se nevloupávají do bytů, aby v nich nechávali mimina. Takže vám povím, co si myslím, že se doopravdy stalo. Vy dva jste si užívali svůj velký den sjetí bůhví čím. Pak vás napadlo, že budete mrhat mým časem, a ve dvě v noci jste zavolali na policii, protože jste zapomněli, že máte dítě, o které se máte starat. Trefil jsem to?“

Ale už když to říkal, nebyl si jistý – ne že by jim to snad chtěl přiznat. Nevypadali jako závisláci. Vypadali jako… krucinál, vypadali jako učitelé na školním výletě, kteří museli uprostřed noci vylézt z postele, aby zahnali děti do pelechu. A vzduch v obýváku nesmrděl po trávě. Byl cítit – inu, jako kdyby tam bydlelo malé dítě. Jako plenky a dětský pudr. A mléko.

Nad levým okem jako by mu začalo klepat malé kladívko a cítil, jak přichází bolest hlavy. Byt zvenku vypadal omšele, ale uvnitř byl jako ze škatulky: čistá podlaha, pěkný nábytek, police a police knížek, obrázky pověšené na zdech hezky v jedné rovině. (Už jen výskyt obrázků v rámečcích byl vlastně docela neobvyklý – v polovině míst, která navštívil, na zdi visel jenom plakát nebo dva, většinou nějaké pošahané heavymetalové kapely, a zakrýval díru proraženou ve zdi.) Stolek vedle postýlky byl úplně prázdný, až na malou vázu s kyticí růžových a bílých květin.

„V ničem nejedeme,“ trval na svém Leo. „Netušíme, co se děje. Vím, že to zní divně…“

„Fakt, jo?“ přerušil ho policista. „Myslíte?“

Chlapeček se rozplakal. Leo a Elise se na sebe podívali, ale jinak se ani nepohnuli.

Kladívko uvnitř policistovy lebky začalo klepat o něco důrazněji.

„To ho ani nepochováte?“ zeptal se, když chlapec začal kvílet. Elliott chtěl jediné – aby ten zvuk ustal.

Elise vstala a zvedla chlapce z postýlky. Pak u ní stála a neobratně ho držela pod pažemi.

To je divný, pomyslel si Elliott. I magoři chovají děti na boku.

„Počkejte tu,“ nařídil jim. „Musím to nahlásit.“

* * *

O deset minut později se vrátil a zdálo se, že se vrací se špatnými zprávami nebo že chce být někde jinde. Dost možná obojí. Chlapec přestal plakat, seděl teď Elise na kolenou na gauči a hrál si s jejími vlasy, natáčel si je kolem tlusťoučkých prstíků.

„Vy dva jste zaměstnaní?“ otázal se Elliott. Sice se snažil, aby to znělo nenuceně, ale čím dál zoufaleji si chtěl potvrdit svou teorii, že to jsou normální závisláci.

„Samozřejmě,“ odpověděla Elise. „Leo je účetní, já učím angličtinu. Na střední škole. Ale mohla bych i na vysoké,“ dodala rozpačitě, jako kdyby si chtěla něco dokázat.

„Fajn,“ opáčil strážník Elliott a posunkem odmávl její odpověď. Něco tu nehrálo, něco, co úplně nedokázal identifikovat, a počítal minuty do doby, kdy to bude problém někoho jiného. „Řeknu vám, jak to teď bude probíhat. Brzo dorazí sociálka. Promluví si s vámi o vašem dítěti.“

„Není to naše…“

„Nechte toho. Otestují vás na drogy. A zeptají se vás, proč jste neohlásili jeho narození na matrice.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Leo.

„Neexistuje žádný doklad o tom, že by tady bydlel.“ Leo i Elise začali protestovat, ale Elliott zvedl ruce. „Hele, to se stává. Alespoň tady v okolí.“

Elise vyskočila na nohy, očividně zapomněla, že chová dítě, a chlapec, který si hrál na jejím klíně, sklouzl na zem a uhodil se. Zavřískl, byl to tak pronikavý zvuk, že sebou Elise a Leo škubli.

Elise ho znovu zvedla a Elliott hlasitě, aby překřičel chlapcův chraplavý pláč, prohlásil: „Nemůžete si ho utišit? Já nevím, dát mu mlíko nebo tak něco?“

Leo otevřel lednici. Lahev piva ve dvířkách zarachotila. Mléko neměli. Ve skutečnosti byla lednice až na balíček sýra a tři párky na talířku úplně prázdná.

„Zapomeňte na to,“ řekl policista. Uslyšel klepání na dveře. „Já odsud mizím.“

Dva pracovníci ze sociálky se představili. Muž na sobě měl oblek, žena kostýmek, oba s pomačkanou košilí a bez kravaty – uniforma zaměstnanců na noční, kteří nečekali výjezd.

James Elliott je ve dveřích krátce informoval a ukázal na dvojici, která seděla na pohovce. Teď chlapce choval Leo, na tváři měl stejně otřesený a zmatený pohled jako jeho manželka o několik minut dříve.

Pokud někdy budu mít děti, pomyslel si Elliott, když vykročil ven, doufám, že budu vypadat jako někdo, kdo ví, co dělá. Tamten je úplně mimo. Dejte tomu děcku aspoň pitomou hračku, něčím ho zabavte.

Byl napůl cesty k autu, když mu to došlo. Neměli tam žádné hračky. Ani autíčko, ani kostičky, ani medvídka. V obýváku nic takového nebylo. I feťáci mají hračky, pomyslel si. Špinavé, ale pořád si děti můžou něco žužlat, když maminka a tatínek po flámu vyspávají pod bedlivým dohledem Led Zeppelin, kteří zakrývají díru ve zdi, co někdo prorazil pěstí.

Ale v tomhle domě nebyly žádné plakáty, jen úhledně zavěšené obrázky.

Společné fotky maminky a tatínka.

Miminka ne.

Dva

Chuchvalce prachu.

Minimálně čtyři. Velké nadýchané koule z vlasů, prachu a bůhví čeho ještě. Z místa, kde Michelle ležela, neviděla nic jiného, jen tyhle kulaté chomáče rozeseté v tmavé mezeře pod postelí, v tlumeném světle lampičky byly sotva patrné. V duchu si udělala poznámku, že je má přidat na seznam všeho, co je třeba uklidit. Ne že by to znamenalo, že se pak úklidu skutečně někdo chopí. Měla naléhavější záležitosti než invazi chuchvalců prachu, její pozornost potřebovalo až moc lidí. Ale to jí nevadilo. Proto tady byla.

Michelle bolel bok a rameno, protože deka, kterou si rozprostřela na podlahu ložnice, tvrdou dřevěnou podlahu nijak nezměkčila. Ve čtyřiceti dvou letech, skoro čtyřiceti třech, už byla na spaní na podlaze příliš stará. V duchu si udělala další poznámku, kterou bude ignorovat.

Aspoň že Maisie přestala plakat. Ty silné, srdceryvné vzlyky, které Michelle vytáhly z jejího pokoje, postupně přešly v tichý nářek a nakonec v ticho, když Maisie vyčerpaně usnula. Bylo jí dvanáct a bydlela tu nově, prožila si více bolesti, než by kdy mělo jakékoli dítě snášet. Některé noci zvládla bez probuzení, jiné, jako třeba tuhle, ne. Michelle si přála, aby jí mohla nějak pomoci, víc než ji jen obejmout, držet ji za ruku nebo ležet vedle její postele v malém pokoji, než zase usne. Maisie sledovala, jak její maminka, zdevastovaná rakovinou prsu, pomalu a s bolestí odchází, a protože se o ni neměl kdo starat, skončila tady. Potrvá to. Do té doby, zavázala se Michelle Chaplinová, bude mezeru v jejím životě zaplňovat. Už to tak dělala dříve a měla podezření, že děti zaplňovaly mezeru i v jejím životě – mezeru, kterou ve čtyřiceti dvou letech pravděpodobně obvyklým způsobem nevyplní.

Holčička bude mít ráno nateklé a červené oči, pomyslela si Michelle. Podívala se na hodinky. Už za pár hodin, opravila se.

Znovu se zaposlouchala: křečovité, roztřesené nádechy byly pryč, Maisie teď dýchala poklidně – nádech, výdech, nádech, výdech. Určitě spala.

Michelle potichu vstala a vyplížila se z pokoje. Její vlastní pokoj byl na druhém konci chodby, neslyšně procházela kolem pokojů dalších svých svěřenců, odhodlaná si na jednu dvě hodiny zdřímnout, než se ostatní probudí.

Zabrala, sotva se hlavou dotkla polštáře. Pokud by zůstala vzhůru jen o několik minut déle, možná by slyšela přijíždět auto, pod jehož pneumatikami na dlouhé příjezdové cestě k Mlíkárně křupal štěrk.

Dorazil někdo nový.

* * *

S Mlíkárnou se to má tak, že se o mlékárnu vůbec nejednalo – nikdy jí nebyla. Ve skutečnosti se ani v okruhu dvaceti kilometrů nevyskytovala žádná kráva. Byla to jen přezdívka domu, kterému dal jeho vlastník mnohem velkolepější název: cedule u hlavní brány nesla nápis Dům U Mléčného stromu. Předtím zhruba devadesát let patřil sestrám sv. Terezie a byl malebnou venkovskou základnou katolické církve. Stavba ze dřeva a kamene fungovala nejprve jako ženský klášter. Dlouhé chodby na obou podlažích lemovaly ložnice, dole se nacházela společná jídelna a nahoře sdílená místnost, kterou obklopovaly police s knihami. Ale zájem o řád klesal, arcibiskupství se rozhodlo budovu prodat a do tvrdé země na konci příjezdové cesty zatloukli ceduli s nápisem Na prodej. Inzerát ve výloze realitní kanceláře budovu popisoval takto: Jedinečná příležitost na venkově, co by kamenem dohodil od města. Přijďte na prohlídku ještě dnes!

Jedna prohlídka stačila. Declan Driscoll byl bohatý muž z ještě bohatší rodiny a oba jeho účetní se jednomyslně shodli, že dětský domov bude skvělá investice, a vůbec není špatné, že je od města, co by kamenem dohodil.

Musel by to být hodně dobrý hod. Leo Palmer – který to s čísly docela uměl – by možná věděl, že cesta tam trvá hodinu a dvacet minut vlakem a mezi nádražím ve městě a stanicí Upper Reach je jedenáct zastávek, pokud stihnete rychlík. Ale tím Leo Palmer nikdy nejel, ve stanici Upper Reach nikdy nevystupoval a dozajista nikdy nenavštívil Dům U Mléčného stromu neboli Mlíkárnu.

Jeho syn však ano.

* * *

Když se Michelle Chaplinová vzbudila, snídaně už byla v plném proudu. Z jídelny se po schodech až k jejím zavřeným dveřím nesly rozhovory, hašteření a dětský smích.

A někdo na ty dveře zlehka klepal.

„Omlouvám se, že tě budím, vím, že Maisie měla další špatnou noc,“ spustil John Llewellyn, jakmile mu Michelle otevřela. „Ale až budeš připravená, přijdeš za mnou prosím do kanceláře?“

O patnáct minut později Michelle seděla proti řediteli Domu U Mléčného stromu v malé místnůstce, která podle ní vždy vypadala, jako by se jí prohnala bouře. Po stole a na zemi byly rozházené nejrůznější papíry, přetékaly i ze zásuvek kartotéky. Nahoře na skříňce tiše vrčela malá stará televize s anténou do véčka. Anténa byla dosud obmotaná vánočním řetězem, ačkoli už byl první lednový týden. Oknem za Johnem do místnosti proudilo jasné ranní světlo a jeho silueta se vyjímala na pozadí rozlehlé zahrady, poseté stromy a lemované plotem, za nímž rostlo husté křoví.

Michelle se na Johna zvědavě podívala. Věděla, že nemá žádný průšvih, ale netušila, proč se s ní chtěl tak brzo ráno setkat. Oba toho měli hodně společného. Byli přibližně stejného věku. (John měl před Michelle pár let náskok, a jelikož od té doby, co začal pracovat v Mlíkárně, moc necvičil, byl na něm každý rok znát.) Původně byli oba učitelé, ale to, co vyučovali v Domě U Mléčného stromu, by děti obyčejně naučili rodiče. Všechno ostatní zajišťovala základní škola v Upper Reach a po ní střední škola ve vedlejším městě.

Třetí věcí, kterou měli společnou – a jednalo se pravděpodobně o tu nejdůležitější – bylo to, že do sebe byli tajně zamilovaní. Tuto skutečnost si nikdy otevřeně nepřiznali a místo toho se dopouštěli takového typu flirtování lidí ve středním věku, že by to za jiných okolností mohlo být považováno za námluvy. Pokud by si toho některé starší děti všimly, určitě by je to znechutilo.

Ale tohle ráno spolu neflirtovali. John Llewellyn byl rozložitý Angličan, který se hodně a hlasitě smál. Dnes však ne. Dnes vypadal zmateně, ustaraně.

„Ráno se tu objevilo další,“ prohlásil bez jakéhokoli úvodu.

„Další co?“ zeptala se Michelle. Její hlas byl jemný, přecházel až v šepot – a byl také jedním z důvodů, proč si ji všechny děti rychle oblíbily.

„Další dítě,“ odpověděl John a Michelle Chaplinová se naklonila nad stůl. Mračila se.

„Neohlášeně?“ zeptala se a její šéf přikývl.

„Ze sociálky přijeli brzy, okolo páté. Snažili se ho umístit do některé z pěstounských rodin ve městě, ale všichni mají plno. Uložil jsem ho do pokoje číslo tři. Počítám, že většinu dne prospí, chudáček malý.“

„Malý? Jak malé to dítě asi tak je?“ Michelle se bála, co jí odpoví.

John Llewellyn si povzdechl. „Odhaduju, že mu bude rok nebo tak nějak.“ Na moment se zamyslel. „Jo, pravděpodobně okolo dvanácti měsíců.“

Nemohl ovšem tušit, že má pravdu – trefil se téměř na minutu přesně.

Michelle zavřela oči. Takhle malých dětí se k nim nedostávalo moc. „Proč je tady?“ zeptala se.

Na klíně jí přistála složka, otevřela tedy oči a nalistovala první stranu formuláře od sociálky. Byl to standardní formulář, ale nikdy ho neviděla vyplněný takhle.

Jméno? Nevyplněno.

Datum narození? Nevyplněno.

Zdravotní záznamy? Nevyplněno.

Jméno matky? Nevyplněno.

Jméno otce? Nevyplněno.

Michelle se probírala jednotlivými listy, dokud konečně nenarazila na políčko, ve kterém bylo něco napsáno. Pod nadpisem Nedávné okolnosti úředník popsal, jak jedna mladá dvojice tvrdila, že chlapce našla ve svém bytě. Michelle si všimla jejich adresy a ušklíbla se.

„O co se vsadíš, že si něco šlehli?“ řekla.

„Myslel jsem si to samé. Dělají jim testy. Ale ti ze sociálky říkali, že to bylo divné – nevšimli si u nich žádných nápadných známek užívání drog. Možná schizofrenie? Nevím…“ Hlas se mu postupně vytrácel. „Sušenku?“ zeptal se a vytáhl ze zásuvky stolu balíček. Díky britskému přízvuku jeho nabídka zněla velice patřičně, jako kdyby sušenku servíroval ke svačině spolu s čajem, smetanou a cukrem. Věděl ale, že čokoláda už bude rozměklá a pravděpodobně nadělá zcela nepatřičný nepořádek. Kvůli horkému australskému létu bylo prostě všechno těžší. Uvažoval, jestli si někdy zvykne na to, že je v lednu takové vedro. Nikdo ho nevaroval, když se před všemi těmi lety stěhoval ze severní polokoule na jižní. Ne že by ho to snad odradilo.

Michelle při pohledu na sušenky zavrtěla hlavou. Ne ke snídani, pomyslela si.

John si vzal dvě a Michelle se usmála. Věděla, že si nemůže pomoct.

„A znamená to,“ poznamenal s pusou plnou čokolády a drobků, „že je Dům U Mléčného stromu zase plný.“

John se nedokázal přimět k tomu, aby domu říkal Mlíkárna, nikdy mu tak neříkal. I když mu tu přezdívku dal jeden z jeho vlastních pracovníků, který prohlašoval, že vlastník domu dojí systém.

„Ježiši,“ řekl ten muž, když zkoumal účetní knihu a sledoval přísun vládních dotací. „Zapomeňte na Dům U Mléčného stromu – ty děti jsou úplný dojný krávy. Driscoll by tomu baráku měl říkat Mlíkárna,“ oznámil. Bohužel ho přitom slyšela ne jedna, ale dokonce dvě z těch dojných krav. Po této události zde dotyčný muž moc dlouho nezůstal, ta přezdívka však ano.

„Dvanáct dětí,“ řekla Michelle spíše sama pro sebe než Johnovi, ale ten stejně pokýval hlavou. Domov čítal osazenstvo v rozmezí od ročního dítěte po několik dětí na prahu dospělosti. Až jim bude osmnáct, jejich čas u Mléčného stromu se naplní, dotace vyschnou a oni budou muset dům opustit a jít si svou vlastní cestou.

Samozřejmě to pro některé bude náročnější než pro jiné. Maisie nakonec přestane truchlit, bude na to mít spoustu času, je jí teprve dvanáct. Pak tu je Aleks, kterému je devět, ale vypadá na třináct, a koncem minulého školního roku dorazil ze základní školy v Upper Reach příval dopisů, ve kterých stálo, že ostatní děti obírá o kapesné. Devítiletý vyděrač.

A Richie. Málem by zapomněla na Richieho Sharpea. Ve svých třech, téměř čtyřech letech byl nejmladším obyvatelem domova (dokud nedorazil ten nováček) – na školu byl ještě příliš malý, takže o něj každý den pečovala Michelle.

„Myslím, že se Glenda bude muset ujmout Richieho.“ John jí úplně četl myšlenky.

„No, to se mu tedy nebude líbit.“

„Nebude se to líbit ani jednomu z nich,“ odvětil.

Opět měl pravdu. Glenda Reillyová byla třetím zaměstnancem Domu U Mléčného stromu a bohužel se narodila bez empatie, smyslu pro humor a lásky k dětem. Jak se dostala k práci v sociální sféře a skončila v domově pro děti bez rodičů, byla pro všechny záhada. Všechny děti říkaly Michelle „slečna Michelle“, a to od samého začátku, a jí se to moc líbilo. Glenda Reillyová pro ně byla „paní Reillyová“ a nejvíc se jí líbilo, když na ni děti vůbec nemluvily.

„Kde má ten chlapeček věci?“ zeptala se Michelle.

John pokrčil rameny. „Všechno, co dorazilo s ním, je v tom pokoji. Dětská postýlka, pyžamo, co má na sobě. To je asi tak všechno.“

„Dobře.“ Michelle vstala. „Už půjdu.“ Měla před sebou spoustu práce a začala si v hlavě sepisovat seznam toho, co všechno musí shledat. Oblečení, nějaké hračky. Sakryš, i zubní kartáček. Zavrtěla hlavou, když za ní blikla televize.

„Potřebuješ se ráno rozjet u seriálu?“ zeptala se Johna a s úsměvem ukázala na animovaný pořad na obrazovce.

„Promiň. Zapnul jsem to, abych toho klučíka před spaním uklidnil. Trochu se čertil. Ale měla jsi vidět, jak koukal na Mašinku Tomáše. Tipuju, že ani nemrkl.“

Michelle se smutně zasmála a zastavila se ve dveřích. „Jak mu mám říkat? Jak se jmenuje?“

John se zamračil. „Žádné jméno mi neřekli.“ Na chvíli se zamyslel a očima opět zaletěl k televizi. „Tak mu říkejme Tomáš. Ne – Tommy. Aspoň než jeho rodiče přijdou k rozumu a vyzvednou si ho.“

* * *

Michelle nevěděla, jak dlouho už tam stál a pozoroval ji, zatímco prohrabávala pytel starého oblečení, obrácená zády ke dveřím. Pro roční dítě toho v něm moc nebylo. Možná budu muset zajet do města, pomyslela si a otočila se.

„Co to děláte, slečno Michelle?“ zeptal se Richie nevinně a Michelle leknutím nadskočila.

Bylo na něm něco poněkud zvláštního. Byl roztomilý, to ano, s tou kšticí tmavě hnědých, až černých vlasů a sytě modrýma očima, které se k dítěti snad ani nehodily. Musela si připomenout, že mu ještě nebyly ani čtyři. Podle vzhledu a řeči působil starší.

„Jen hledám nějaké oblečení, Richie. Přijel nový chlapeček a bude u nás bydlet.“

Richieho tváří se mihla zvědavost, ale sotva se objevila, byla pryč. Rodiče ho také opustili, nedlouho po jeho posledních narozeninách. I jeho dovezla sociálka, ale tenkrát alespoň věděli, kdo jsou jeho rodiče. Táta od nich odešel a máma si odpykávala osmnáct let v chládku za ozbrojenou loupež. (Michelle to připadalo docela přísné, ale nevěděla, že se jeho milá maminka pokusila podříznout krk pokladnímu, když odmítl otevřít kasu. Osmnáct let namísto doživotí dostala jen kvůli tomu, že neuměla pořádně pracovat s nožem.)

Problém s Richiem spočíval v tom, že se v domově zabydlel nezvykle rychle, skoro jako by věděl, že je to pro něj lepší místo. Michelle se zdál miloučký, i když se mile choval možná jen k ní. Ostatní děti se mu vyhýbaly a on jim jejich nepozornost oplácel. Michelle netušila proč. Možná to bylo těma očima, dost ji znervózňovaly. Vypadalo to, že Richie neustále všechno sleduje, všechno nasává a všechno ví. Ale hned si zas pomyslela, že je to přece jen malý kluk. A měl to v životě těžké.

„Heleď, Richie, pojď sem,“ řekla, přidřepla a natáhla k němu ruku.

Ochotně k ní přišel.

„Ten nový chlapeček – Tommy – je ještě miminko. Bude potřebovat, abys byl jeho velký bráška. Zvládneš to?“

Richie nic neříkal.

„Budu s ním muset trávit celkem dost času. Pořád tady budu, kdykoli mě budeš potřebovat, ale teď si budeš užívat víc zábavy i s paní Reillyovou.“ Michelle věděla, že to zní jako lež. S Glendou Reillyovou se nikdo nemohl dobře bavit.

Richie tiše přikývl.

Pevně ho objala a pak ho odvedla ze skladiště zpátky po hlavním schodišti do společenské místnosti, která byla plná dětí nejrůznějšího věku. Michelle tam nemohla zůstat, musela zajet do Upper Reach a koupit pro Tommyho vše potřebné, než se vzbudí.

Zastavila se pod schodištěm a pohlédla na zavřené dveře, na kterých byla hřebíčkem připevněná mosazná číslice 3.

Za dveřmi spal Tommy. Vlastně prospal většinu svých prvních narozenin. Zdálo se mu o mamince a tatínkovi, kteří o něm ale nesnili. A když se probudil, snažil se je přivolat pláčem. Jenže nepřišli.

Tři

První krůčky Tommy zkoušel na trávníku před Mlíkárnou. Poslední dva měsíce brala Michelle Chaplinová každé ráno v devět hodin svého nového malého svěřence ven a přichystala mu místečko na hraní ve stínu vzrostlého stromu. Byly tam i houpačky, do jejichž kovové konstrukce se zakusovala rez, jelikož byly už dlouhá léta vystaveny povětrnostním vlivům. Vedle houpaček Michelle rozložila károvanou piknikovou deku a řadu plyšových hraček a knížek. Byla rozhodnutá, že pro Tommyho udělá vše, co by udělala pro své vlastní dítě – nebo co by pro chlapce měli udělat jeho vlastní rodiče. Sledoval její prst, kterým ukazovala na slova na stránce, a když se zachichotal tomu, jak mluví za plyšáky vtipnými hlasy, uvědomila si, že ho má čím dál radši. A tak s téměř mateřskou pýchou sledovala, jak se Tommy pustil kropenaté konstrukce houpačky a udělal po trávě jeden, dva a nakonec tři vratké kroky.

„Šikulka, Tommy!“ vykřikla Michelle a pořádně ho objala. Chlapečkův obličej se po té chvále rozzářil. „Počkej, až o tom povím panu Llewellynovi. Bude na tebe tak hrdý!“

Další dva pokusy tak úspěšné nebyly, ale Michelle věděla, že to znamená velký milník. Chlapec, který se dva měsíce tvrdošíjně odmítal pustit houpaček, se jich konečně přestal držet. Michelle zatoužila, aby to viděli jeho rodiče.

Ze sociálky do Domu U Mléčného stromu přijeli znovu týden poté, co Tommyho přivezli. Byla to tatáž dvojice, muž a žena, tentokrát ale v úhlednějším oblečení. Denní směna. Sedli si s Johnem Llewellynem v jeho kanceláři, kde je obklopovaly rozházené složky, a později odpoledne John předal všechny informace Michelle.

„Nejsou to dobré zprávy,“ odtušil.

Michelle je ani nečekala. Nikdy nezažila, že by sociálka přinesla dobré zprávy.

„Oba dva z toho páru, u kterého se Tommy našel, byli čistí, žádné drogy. Vážně vůbec nic. A psycholog, který s nimi mluvil, se domnívá, že jsou duševně zdraví. Mají i slušná povolání.“

„Jak to, že to nejsou dobré zprávy?“ zeptala se Michelle. „Můžou si vzít Tommyho zpátky domů.“

John si povzdechl. „To je ten problém. Neexistuje žádný důkaz, že by to byl jeho domov. Ti dva tvrdí, že není jejich, a psycholog říká, že nelžou. Není tam… no, není tam žádná stopa, že by u nich bydlel.“ Neřekl jí, že neexistuje ani žádný záznam o jeho narození. V žádné z místních nemocnic. Ani u soukromých porodních asistentek. Žádná zmínka, nikde. To bylo divné – nebylo neslýchané, že by někdo žil mimo systém, ale dost neobvyklé rozhodně ano.

„A co třeba – já nevím – DNA nebo tak něco? Nedělají se teď takové testy?“ otázala se Michelle a John přikývl.

„Dělají, a řekli nám, že Tommyho budeme muset někdy vzít do města, aby mu vzali krev. Chudáček, to se mu asi moc líbit nebude. Ale říkali taky, že na výsledky budeme nějakou chvíli čekat. Vzorky musí odeslat mimo Austrálii, a i takové případy, jako je ten náš, mají zřejmě dost nízkou prioritu.“ Takhle to úplně neformulovali. Nechali se slyšet, že na otestování čeká hotový bazén krve, semene a slin a že Tommy bude v pořadníku za vrahy, sexuálními násilníky a testy otcovství, kde je v sázce dědictví. Může to trvat rok nebo dva – přinejmenším.

„Myslím, že budeme muset přijmout fakt, že to dítě není jejich, Michelle. Oficiálně ho zapsali na seznam pohřešovaných dětí, ale jako dítě, které se nalezlo. Pohřešovaní jsou jeho rodiče.“

„A co to znamená pro Tommyho?“ zeptala se Michelle.

„Znamená to, že ho tu máme nadobro. Pokud se o něj ovšem nepřihlásí jeho praví rodiče. A nevysvětlí, proč se vloupali do jiného domu a toho chlapečka tam nechali.“ Znělo to směšně a John i Michelle si to uvědomovali.

Michelle tudíž pochopila, když si s Tommym hrála na trávníku před Mlíkárnou, že ačkoli by si moc přála, aby Tommyho rodiče viděli jeho první krůčky, nestane se to.

Viděl je ale někdo jiný. Uvnitř starého dvoupodlažního domu sedělo jedno dítě na kraji své postele a velkýma modrýma očima se dívalo z okna. Richieho Sharpea, nyní čtyřletého kluka, který stále vypadal o rok dva starší, trápila kromě bolesti a škrábání v krku i akutní žárlivost. Díval se z okna, jak se ostatní děti – kromě Tommyho – vlečou po štěrkové příjezdové cestě a nastupují do autobusu, který je odveze do města. Ty nejmladší měl vysadit u základní školy a ty starší u nádraží. Městečko Upper Reach, kde oficiálně žilo 3 600 obyvatel, bylo příliš malé na svou vlastní střední školu, proto tamější mládež jezdila hromadně vlakem do Mortlake, což bylo sousední město po trati směrem na západ. Všechny děti, které bydlely v Mlíkárně, nakonec jezdily do Mortlake, když dosáhly určitého věku. Tak to prostě fungovalo. Nejdřív základní škola v Upper Reach, potom střední v Mortlake, no a pak vítejte ve zbytku svých životů, dětičky.

Když ostatní děti odjely, dveře do Richieho pokoje se rozletěly a dovnitř vtrhla paní Reillyová s malým táckem. Byla vysoká, hubená a zlá. Neměl ji rád.

„Slyšela jsem, že jsi nemocný,“ řekla bezvýrazně.

Richie neodpověděl. Věděl, že je jí to jedno.

„Otevři pusu.“

Richie poslechl a paní Reillyová mu do ní strčila teploměr. Pak se na teploměr podívala a zamračila se, když si uvědomila, že mluvil pravdu. Richie uvažoval, co by následovalo, kdyby to na ni jen hrál. Usoudil, že by ho nejspíš neminul pohlavek.

„Tyhle spolkni,“ přikázala, vzala z tácku dvě tablety a podávala mu je.

Richie zavrtěl hlavou. Slečna Michelle ho nikdy nenutila polykat tablety, vždy mu dávala něco sladkého a růžového a lepkavého, něco, co odměřovala v malém kalíšku.

„Víš ty co?“ řekla paní Reillyová. Nebyla to otázka. „Mně je úplně jedno, jestli je spolkneš. Pro mě za mě je klidně vyhoď z okna. Mně na tom nesejde. Beztak se za pár dní uzdravíš, a nic na tom nezmění, jestli dneska spolkneš nějaký prášky, nebo ne.“

Paní Reillyová opustila pokoj bez jediného dalšího slova a zavřela za sebou dveře. Richie si tablety prohlédl a dotkl se jedné špičkou jazyka. Z té chuti se mu navalilo. Otočil se zpět k oknu, kde zrovna zahlédl slečnu Michelle, jak to nové dítě – to mimino – staví na nohy u houpaček. Tommy tentokrát hned upadl a Richie se usmál. Jeho úsměv se však změnil v zamračení, když slečna Michelle Tommymu oklepala kolena a objala ho.

Richie se na svou maminku nijak zvlášť nepamatoval, proto si ji v mysli představoval přesně jako slečnu Michelle. Taková tedy určitě nebyla (jistý pokladní z videopůjčovny by na to ochotně přísahal, a také to u soudu udělal), ale na tom Richiemu nezáleželo. Věděl, že svou pravou mámu ještě dlouho neuvidí – to mu vysvětlili (samozřejmě citlivě) po příjezdu. Když ho přivezli do Mlíkárny, u dveří ho přivítala právě slečna Michelle s tím mužem, panem Llewellynem. Vzala ho za ruku, odvedla ho do místnosti se stoly a židlemi a nabídla mu zmrzlinu. Spoustu zmrzliny. Večer ho uložila do postele, dala mu pusu na čelo a další ráno u něj byla, když se vzbudil. Dlouhé měsíce mu četla pohádky a hrála si s ním a přibližně ve stejnou dobu, kdy v osmdesát kilometrů vzdálené soudní síni dopadlo kladívko soudce a odsoudilo Richieho drahou, milou maminku k osmnácti letům za mřížemi, si Richie zcela spojil svou vzpomínku na ni se starostlivou a láskyplnou slečnou Michelle.

Richie znovu polkl. V krku ho moc bolelo a chtělo se mu spát. Položil hlavu na polštář. Možná že až se vzbudí, bude to nové dítě pryč.

Nebylo, ale zatímco Richie spal, přihodilo se něco jiného. Vztek, který cítil, když sledoval, jak si jeho slečna Michelle hraje s Tommym pod jeho stromem na jeho dece, se ještě více zatvrdil, a když se Richie probudil, přerostl do něčeho nového, do nejsilnějšího slova, které ten čtyřletý chlapec znal.

„Nenávidím, nenávidím, nenávidím,“ řekl tiše, zkusmo. Líbilo se mu, jak to zní, i když to nehodlal říkat mimo svůj pokoj – a určitě ne, když bude poblíž paní Reillyová. Nesměli říkat slova jako nenávidím nebo blbý nebo idiot. Ale byl sám a říkal to jen potichu. A navíc to byla pravda.

Ano, Richie Sharpe se rozhodl, že Tommyho nenávidí.

* * *

Pár měsíců plynul život obyvatel a personálu v Domě U Mléčného stromu poklidně. Po třech dnech, jež strávil se zánětem mandlí v posteli, se Richie vrátil pod každodenní dohled paní Reillyové, které některé starší děti říkaly Smajlík Rajlík – z očividných důvodů. Maisii už nebylo dvanáct, ale třináct, a spala celou noc. Marcus, který ve čtrnácti a půl letech držel mezi všemi dětmi pochybný rekord v počtu dětských domovů, v nichž bydlel, zvládl celých šest týdnů na střední v Mortlake, aniž by byl po škole. (Ne že by během té doby nic nevyvedl, ale nesmírně se zlepšil v zahlazování důkazů.) Kayla, nejstarší obyvatelka domova, také oslavila narozeniny a jednoduchý čokoládový dort s osmnácti svíčkami značil konec jejího času v Mlíkárně. Loni se protloukla závěrečnými zkouškami a od té doby si hledala práci. Pomoc přišla od nepravděpodobné osoby – paní Reillyové, která znala někoho, jehož sestra odcházela z pozice recepční u realitního makléře v Mortlake. Kayla získala její místo (makléřovi se líbila představa osmnáctileté recepční; jeho žena by z toho radost neměla, ale nemusela o tom vědět) a sestěhovala se s jednou kamarádkou ze školy. Zaměstnanci i děti z Domu U Mléčného stromu se shromáždili na hlavním schodišti, aby se s ní rozloučili – to byla v Mlíkárně tradice. John Llewellyn osobně dovezl Kaylu k jejímu novému bytu. Všechny její věci se vešly do dvou tašek na zadním sedadle auta. Nechal ji tam s pocitem, že s ní by to mohlo dopadnout dobře.

Vraťme se ale do Mlíkárny. Malý Tommy nyní už zvládal chodit bez pomoci (třebaže pomalu a s neustále odřenými koleny). Těsně před svými druhými narozeninami přidal do svého slovníku další slova, uměl říct své jméno a vyjmenovat několik druhů potravin. Do té doby říkal jen „nese“, když chtěl nosit, a také „máma“ a „táta“. Michelle Chaplinová i John Llewellyn to považovali za obzvláště krutou připomínku chlapcových poměrů. Oba byli – kromě toho, že byli zamilovaní do toho druhého – z chlapečka, který se objevil u jejich dveří bez rodičů, bez majetku a beze jména, celí pryč.

Obvyklý hluk v jídelně prořízly zvýšené hlasy od stolu nejblíže k dospělým. Marcus, který se poslední dobou choval ve škole tak dobře, ječel na Charlieho, o dva roky staršího chlapce, kvůli nějaké domnělé urážce.

* * *

Nenávidím, nenávidím, nenávidím.

Tommy, který se na něj pořád usmíval, sáhl buclatými prstíky po Richieho tváři.