Pájin Klub mazlíčků:
Pohroma na vodítku

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Serena Patelová

Pájin Klub mazlíčků: Pohroma na vodítku – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Kate,
která věří, že všechno dokážu – zvlášť když tomu nevěřím já.
– Serena Patelová

Věnováno DG,
který vždycky s elegancí zvládá tisíc věcí najednou.
– Emma McCannová

1. kapitola

Psí dilema

„Pájo, koukej ztlumit tu televizi! Já teď telefonuju!“ pokřikuje na mě z obýváku moje VELICE otravná, starší, ale v žádném případě ani za mák chytřejší sestra Adéla.

„Laskavě se přesuň do jiného pokoje! A zas tolik ta televize neřve!“ odpovídám jí.

„Moc pokojů, do kterých bych se mohla přesunout, tady nemáme. Jestli sis nevšimla, tak tady jsme v bytě!“ zaječí Adéla a práskne dveřmi obýváku.

Ušklíbnu se na zeď a pro jistotu ještě víc zesílím zvuk. Adéla je TAK otravná.

Je pondělí a teprve třetí den letních prázdnin a já se PŘÍŠERNĚ nudím! Nemůžu uvěřit, že mě čeká ještě dalších šest dlouhých týdnů. Od soboty jsem viděla tři dokumenty o divoké přírodě, poslouchala svůj oblíbený podcast 101 faktů o mazlíčcích, o kterých jste ani netušili, že je potřebujete znát, a zhlédla dvě epizody svého úplně nejoblíbenějšího televizního pořadu KLUB MAZLÍČKŮ.

Jsem teď u táty v bytě, ale ten je dneska v práci. Pracuje ve finančním oddělení velkého supermarketu, takže prý dělá něco kolem peněz. Podle mě to znamená, že hodně kouká do notebooku a řeší po telefonu něco, čemu říká rozpočet. NEKONEČNÁ NUDA!

Když můj oblíbený pořad skončí, vypnu televizi, vezmu si telefon a napíšu zprávu.

Čekám, až se objeví malé modré fajfky, které znamenají, že si tatínek zprávu přečetl, ale pořád nic.

Napíšu a odešlu další zprávu. Nic.

Modré fajfky se znenadání objeví všechny najednou. Teď píše táta.

Odložím telefon, lehnu si na postel a chvíli zírám do stropu. To je taky docela nuda. Táta se sem přistěhoval teprve před měsícem. Předtím jsme všichni společně žili v domě s pěti ložnicemi, dvěma koupelnami a garáží.

Jenže taťka s mamkou se rozešli, takže jsme museli dům prodat a pořídit místo něj něco menšího. Taťka se nastěhoval sem do bytu v domě zvaném Willow House, zatímco maminka koupila malý řadový domek v ulici Lea Lane, asi deset minut chůze odsud. Rozchod rodičů mi nijak zvlášť nevadí; ze začátku jsem byla smutná, ale pak jsem viděla, že když jsou od sebe, jsou šťastnější. A tak jsem šťastná za ně. A mít dva domovy je mnohem lepší, než jsem si představovala. Mám dva pokoje, což je super, ale někdy si nemůžu vzpomenout, v jakém z nich jsem nechala věci, které zrovna potřebuju. A v pokoji, který mám u táty, je rozhodně větší nepořádek. Mamka by mi NIKDY nedovolila mít pokoj v takovém stavu.

Rozhlédnu se po plných krabicích a hromadách oblečení, které jsem si ještě neuklidila. Nejspíš bych si měla ty věci trochu utřídit. Otevřu první krabici – áááá, moje zvířecí plakáty! To je rozhodně dobrý začátek.

Na dně krabice objevím velký kus lepicí hmoty a rozbalím první plakát. Je na něm roztomilé štěňátko sedící v košíku. Z dalšího na mě velkýma modrýma očima hledí chundelaté kotě. Který z nich mám pověsit na to nejdůležitější místo uprostřed? Musím si to pořádně rozmyslet… Aby se mi lépe přemýšlelo, pustím si na tabletu další díl KLUBU MAZLÍČKŮ. A zrovna je to ten o křečcích! Už jsem všechny díly viděla nejmíň milionkrát, ale tenhle je jeden z mých nejoblíbenějších!

Ještě nějakou chvilku řeším svoje plakáty, ale pak mi začne kručet v břiše. Když se chystám dojít si pro něco na zub, zakopnu o roh postele a narazím si palec. AUUUUU! V tu ránu se mezi dveřmi zjeví Adéla, protože mě slyšela křičet. A myslíte si, že mi nějak pomůže? Ne, prostě tam jenom stojí, zírá na mě a směje se. Jak já závidím všem jedináčkům!

Adéle bude za chvíli šestnáct a myslí si, že snědla všechnu moudrost, což rozhodně není pravda. Ale protože je starší, mamka s taťkou mají pocit, že by mě měla hlídat, když jsou v práci. Jenže mně je skoro devět, takže nepotřebuju, aby mě někdo hlídal. Umím si udělat toast a koktejl, což znamená, že už se o sebe umím postarat sama!

Každopádně, jak jsem říkala, jsme teď na pár dní u táty a zítra se zase vracíme k mámě. Takhle se v podstatě budu stěhovat celé léto, což mi snad ty dlouhé prázdniny trochu zpestří. Normálně bych trávila čas s Káťou, svojí nejlepší kamarádkou ze školy. Jenže ona je teď s rodinou na celé dva týdny na dovolené v Turecku. To je celá věčnost! Ale nemůžu se na ni zlobit, Kátina rodina je fakt skvělá. Dokonce mě pozvali, abych jela s nimi, jenže máma řekla ne, protože je to prý moc daleko na to, abych jela sama. Snažila jsem se jí vysvětlit, že bych byla s Káťou a její rodinou, ale máma to smetla ze stolu s tím, že tomu nerozumím. To říká o spoustě věcí.

Otevřu si zprávy a nahoře v seznamu vidím tu poslední od Káti. Psala mi včera a poslala fotku celé rodiny na lodi pohupující se na tom nejmodřejším moři. Vypadá to úžasně. Káťa mi napsala: „Kéž bys tu byla s námi!“ Jo, to si taky přeju, pomyslím si.

Káťa má dvě zlaté rybičky, které se jmenují Mario a Luigi, kočku jménem Pickles a ještěrku jménem Artur. Má obrovské štěstí. Nabídla jsem se, že se jí o mazlíčky postarám, když je pryč, ale obvykle to dělá jejich sousedka. A když jsem se o tom jenom zmínila před mamkou, výraz jejího obličeje mi okamžitě prozradil, že podle ní to rozhodně není dobrý nápad!

Vrátím se do pokoje se svou svačinou a bolavým palcem a přejedu pohledem hromadu plakátů na zemi. Proberu si je později. Pak mrknu na hodiny. To snad ne, vždyť je teprve půl jedenácté dopoledne! Co budu dělat, než se táta vrátí?

S Adélou se bavit nebudu, to vůbec nepřipadá v úvahu. Mamka sice pořád říká, že jsme si bývaly blízké a pořád si spolu hrály, ale já si nic takového nepamatuju. V poslední době si mě Adéla vůbec nevšímá, maximálně na mě občas zakřičí nebo se mi vysměje. Fakt nejlepší kámoška!

Můj pořad o křečcích skončil, takže zavřu aplikaci a jdu na svoji oblíbenou webovou stránku Planeta mazlíčků. Jak jste si nejspíš všimli, mám hrozně ráda zvířata. To je to, co mě nejvíc baví. ZATÍM žádného domácího mazlíčka nemám, ale snažím se rodiče přesvědčit. Vlastně mi ani moc nezáleží na tom, jaké zvíře by to bylo, ale moje volba číslo jedna by byl pes. Zjišťuju si informace o všemožných zvířatech a vedu si složku, abych byla připravená na jakoukoli nouzovou situaci, která by kolem zvířecích mazlíčků mohla nastat. Nikdy totiž nevíte, co se může přihodit! Dokonce jsem si vytvořila i prezentace v PowerPointu a různé další věci.

Myslím, že všechno opravdu začalo tehdy, když mi bylo asi šest let a naše stará sousedka, paní Jonesová, si pořídila agamu vousatou jménem Bert. Občas ho brávala ven na zahradu a já si s nimi povídala přes plot. Bert byl nejlepší. Paní Jonesová mi někdy dovolila si ho pochovat a on mi usínal v dlaních –

to bylo tak roztomilé! Poprosila jsem mámu a tátu, jestli bych si mohla pořídit svého vlastního Berta, a oni samozřejmě odmítli. Od té doby se je snažím přemluvit, aby mi dovolili mít domácího mazlíčka. Je to zvláštní – čím víc to odmítají, tím víc je chci přesvědčit.

Tuhle sobotu mám narozeniny a jediný dárek na celém širém světě, který si opravdu přeju, je domácí zvíře. Každý rok to nenápadně naznačuju, ale nikdy to nefunguje. Letos jsem rodičům prostě dala seznam (s jednou jedinou položkou) a připravila si místo v obou svých pokojích – všechno v naději, že udělají tu správnou věc a pořídí mi mazlíčka – jakéhokoli!

Jenže to nejspíš zase k ničemu nepovede. Maminka řekla jasné ne a ODMÍTLA jakoukoliv diskusi, zatímco tatínek jenom pokrčil rameny a řekl, že teď bydlí v bytě a že není v jeho silách něco takového zařídit – ať už to znamená cokoliv. Rodiče dokážou být tak otravní!

Každopádně zpátky k dnešku. Slyším Adélu ve vedlejším pokoji, jak telefonuje s kamarádkami. Mluví o nějaké umělecké akci, které se má přes léto účastnit. Teď to rozebírá pořád dokola. TAKOVÁ nuda. Teda, mně umění nevadí, docela se mi líbí, když ho děláme ve škole, ale způsob, jakým o něm Adéla mluví, z něj dělá úplně nezáživnou věc. Myslí si, že toho ví strašně moc o liniích, světle, barvách a skrytých významech. Přitom někdy je kytka prostě jen kytka!

Začnu odepisovat Kátě, jaká je tu bez ní nuda, a vtom zaslechnu zvenku nějaké zvláštní zvuky. Možná se tu konečně děje něco zajímavého! Moment, není to… psí štěkot?

2. kapitola

Pohroma na vodítku

Rychle přeběhnu k oknu, abych se podívala, odkud zvuky přicházejí, a shlédnu dolů na společnou zahrádku. Opravdu je tam pes! Jsem nadšením bez sebe! Teda lépe řečeno je tam pes s nějakým klukem. Moment…já ho přece znám… teda toho kluka, ne toho psa! Chodí do stejného ročníku. Jak mu jenom říkají? Páťa? Máťa? Počkat, už vím – Maty! Vůbec jsem netušila, že bydlí tady a že má psa. Je to ještě štěně, myslím, že je to labrador.

Maty zvedá ruku a dává psovi signál, aby si sedl, ten na něj ale dál vesele skáče. Viděla jsem na internetu spoustu videí o výcviku štěňat – možná bych se ho mohla zeptat, jestli nepotřebuje pomoc. Není to ale divné? Vlastně ho moc neznám. Ale zase chodíme do stejné školy. A bylo by fajn trávit čas s někým v mém věku. Navíc jsem ještě ani neměla příležitost jít se podívat na zahradu.

Zavolám na Adélu, že jdu dolů (i když mě stejně neposlouchá), a vyjdu ven. Mamka nerada vidí, když se toulám sama, ale zahrada je přece součástí budovy, ne?

Tátův byt je ve třetím patře. Nesnáším výtah v tomhle domě, je starý, rozvrzaný a vydává divné zvuky. Táta říká, že má své kouzlo. Já tvrdím, že mě děsí! Tak jdu radši po schodech a cestou dolů míjím pár sousedů. Paní Baxterová, která bydlí ve druhém patře a vždycky vypadá mrzutě, se na mě zamračí a řekne: „Po schodech se neběhá!“

„Promiňte!“ zakřičím, když kolem ní prosvištím.

Potom potkám pana a paní Dhaliwalovy z prvního patra – ti jsou hrozně milí. „Ahoj, Pájo! Měj se, Pájo!“ smějí se, když přeskočím dva schody naráz.

„Dobrý den, omlouvám se, nemůžu se zastavit!“ odpovím jim přes rameno.

Když sbíhám do přízemí, uvidím někoho sedět na nejspodnějším schodu. Je to nějaký kluk, kterého neznám, ale už jsem ho párkrát zahlédla, když jsem vcházela do Willow House nebo z něj vycházela. Vždycky jsme ale spěchali, takže jsem neměla čas ho pozdravit.

Myslím, že je přibližně stejně starý jako já. Blonďaté vlasy mu trčí do špiček, má na sobě modré tričko a kraťasy a jen tak tam sedí a hází malým míčkem do zdi před sebou.

„Ahoj,“ řeknu nadšeně, protože mám pocit, že bych mohla mít dalšího kamaráda. „Já jsem Pája.“

Podívá se na mě, zamračí se a pak se zase vrátí k míčku. Asi mi nechce říct, jak se jmenuje. Nevychovanec jeden!

„Jsi v pořádku?“ zeptám se a spěchám mu na pomoc.

„Jo, jo, není to tak hrozné, jak to vypadá, snažím se ji cvičit, víš. A ji to hrozně baví…“ zašklebí se Maty. Štěně najednou silně trhne vodítkem a on spadne obličejem do trávy. Vodítko má omotané kolem celého těla a vypadá trochu jako egyptská mumie!

„Líbíš se jí,“ zasměje se Maty.

„Mně se Luna taky líbí,“ usměju se a polechtám ji na bříšku.

Maty však najednou zesmutní. „Škoda, že mojí mámě ne,“ povzdechne si.

„Cože? Proč ne?“ divím se, zatímco mě Luna převalí na zem a válí se po mně. Ale mně to nevadí – její tělíčko hřeje a je krásně hebké. Je moc příjemné, když se ke mně tulí!

„Jo, a ty jsi Maty, že?“