Vlastimil Vondruška

Zpěv slavíka

Hříšní lidé Království českého

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026

www.mobaknihy.cz

moba@mobaknihy.cz

© Vlastimil Vondruška, 2026

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2773-9 (epub)

ISBN 978-80-279-2774-6 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Alence

Píše se druhá polovina 13. století. České království patfií k nejmocnějším v Evropě. Právem, ale také s trochou závisti označují současníci českého krále Přemysla II. Otakara „králem železným a zlatým“. Kutnohorské doly chrlí neuvěřitelné množství stříbra. Obávaná česká vojska porážejí v krvavých bojích nejednoho nepřítele. Český král soupeří s Habsburky o titul římského císaře.

Za pozlátkem slávy se však skrývají trhliny. Doma, v Českém království, zápasí Přemysl II. Otakar s vlastní odbojnou šlechtou. Páni si za časů jeho předků až příliš zvykli na slabou vládu a nyní jim pevná ruka vadí. Bojují každý s každým a všichni společně pro-ti králi. Všem jde o jediné – ovládnout co největší majetek, urvat pro sebe co nejvíce moci. Je to doba nebezpečná a neklidná.

Aby upevnil svou moc, buduje panovník nová královská města a také hrady. Jedním z nich je i nedávno založený Bezděz v severních Čechách. Výstavbou hradu a dohledem nad odbojnou oblastí je pověřen mladý královský prokurátor Oldřich z Chlumu. Zastupuje panovníka, velí královské vojenské posádce, vybírá daně, stará se o bezpečnost na cestách a také hájí zemské právo. Vyšetřuje hrdelní zločiny, soudí a vynáší rozsudky. I když všechny své povinnosti plní jistě svědomitě, vyniká především při řešení detektivních případů.

POSTAVY ROMÁNU

Hlavní osoby

Oldřich z Chlumu – královský prokurátor a správce Bezdězu

Ota ze Zástřizlí – jeho pomocník a panoš

Diviš – velitel družiny Oldřicha z Chlumu

Agnes – dcera pražského patricije

Přemysl II. Otakar – český král

Kunhuta Uherská – česká královna

Arpád – velitel její osobní družiny

Milunka – dívka z královnina fraucimoru

Erzsébet – dívka z královnina fraucimoru

Šlechtici a dvořané

Boreš z Rýzmburka – nejvyšší komoří

Bořita z Hrádku – správce královské pokladnice

Vítek z Krumlova – majitel hradu Český Krumlov

Ojíř z Lomnice – Vítkovec, Vítkův příbuzný

Hedvika ze Schaunberga – vdova po Vokovi z Rožmberka

Hirzo – zvíkovský purkrabí

Berchtold – písecký purkrabí

Andreas z Fichsteinu – hlubocký purkrabí

Meinhard – krumlovský purkrabí

Jihočeští zemani

Bušek ze Slavkova – majitel tvrze v Louce

Cipín z Pasovar – majitel panství Kirchschlag (Světlík)

Duchovní

Guy le Savant – generální opat cisterciáckého řádu

Vladislav – vyšehradský probošt

Emmeram – vyšehradský bibliotekář

Hartman z Miesu – vyšehradský kanovník

Marcelus – zavražděný vyšehradský kanovník

Pietro – knihovník kláštera v Davli

Modestus – vyšebrodský cisterciák

Minesengři

Tannhäuser – pěvec rebel, mistr nad mistry

Mertold von Klingen – příbuzný Schaunbergů

Ulrich von Liechtenstein – zámožný rakouský pěvec

Eberwin – mladý pěvec

Další postavy

Majdalena – nevěstka v Písku

Heřman z Míčan – Hirzův zástupce při výstavbě Českých Budějovic

Weinreiter – mistr kamenické hutě v Českých Budějovicích

Boruta – Hirzův zástupce v Českých Budějovicích

Zeidel – mlynář na Malši

Bertička – dcera mlynáře na Malši

Hildegarda – zemřelá Heřmanova sestřenice

Mordych – krumlovský kat

Engelmar – rychtář v Kirchschlagu

Gerlinda – Engelmarova manželka

Berta – dívka ze Suše

I. KAPITOLA

Oldřich z Chlumu se i se svými pomocníky panošem Otou a velitelem Divišem v Praze zdržel, a tak nemohl doprovázet okázalý průvod svého krále Přemysla do jižních Čech. Nijak ho to nemrzelo, protože planou okázalost neměl rád. Navíc si spočítal, že se i tak dostane včas do Zlaté Koruny, na místo, kde se měla odbýt největší slavnost konaná toho roku v Českém království. U toho samozřejmě nesměl chybět.

Ještě méně to zdržení mrzelo panoše Otu. Před dvěma dny totiž opustil město zámožný patricij a kupec Wilhelm od Stříbrné věže, který vlastnil výstavný dům na Havelském rynku. Kromě toho vlastnil ještě půvabnou dceru jménem Agnes a neméně půvabnou manželku Margaret. Navzdory tomu, že jméno té první znamenalo „cudná“ a té druhé „perla“, obě byly tak trochu do větru. Perla Margareta hned ráno následujícího dne odjela do jejich dvorce v Černuci, aby dohlédla na hospodářství, a hlavně na mladého a v zemědělských i jiných činnostech zdatného šafáře. A cudná Agnes vzkázala do zájezdního hostince U Zlatého kola, kde býval panoš Ota tradičně ubytovaný se svým pánem, že by ho ráda viděla.

Ota byl mládenec, který se tak snadno v davu přehlédnout nedal. Bylo mu pětadvacet let, byl vysoký, urostlý, měl pečlivě upravené světlé vlnité vlasy a z každého jeho pohybu vyzařovalo sebevědomí a síla. Byl pasovaným rytířem, a dokonce zvítězil ve dvou turnajích. Z jakési dávné tradice se mu však stále říkalo panoš, i když to bylo oslovení chlapců, kteří se teprve učili být rytířem a mužem. To oboje Ota ovládal dokonale. Měl ovšem ještě jednu přednost. Uměl mlčet. Jak při pátrání po zločincích, proto byl neocenitelným pomocníkem Oldřicha z Chlumu, tak jako rytíř chránící pověst všech žen a dívek, které prošly jeho náručí.

S Agnes se poprvé zapletl před čtyřmi lety, když jeho pán vyšetřoval jakýsi zločin mezi německými patriciji. To jí bylo sedmnáct let. Od té doby se setkali ještě dvakrát, vždycky z toho bylo pár společných a dost bouřlivých nocí. Agnes byla dvakrát zasnoubená, ale vždycky ze sňatku sešlo, neboť oba snoubenci, které jí otec přivedl, byli bohatí, hloupí a zrzaví. To nesnášela. Nechtěla skončit jako stará panna, ale nechtěla žít ani jako její matka. Snila o muži, kterého bude milovat tak, a samozřejmě i on ji, že mu nebude muset být nevěrná. Teď jí bylo jednadvacet a ideály svého mládí pomalu ztrácela. Svatosvatě si umiňovala, že třetího snoubence, kterého jí otec slíbil přivést po svém návratu koncem léta, neodmítne.

Jak se Oldřich z Chlumu o jejím pozvání dozvěděl, to Ota netušil, ale nesmírně ho překvapilo, když mu sám navrhl, aby za tou dívkou zašel a klidně s ní zůstal až do pozítří. Zatím ho potřebovat nebude, ale pak společně vyrazí do Zlaté Koruny. Oldřich z Chlumu měl za léta společného života Otu rád, jako by to byl jeho syn. Kdysi na něj býval ve věci žen přísný, jenže časem zjistil, že právě tohle umění, které církev pranýřovala, je při vyšetřování často nesmírně užitečné. A vypozoroval ještě jednu věc.

Pokud držel Ota dlouho celibát, býval posmutnělý, bez jiskry. Nikdy si pochopitelně nestěžoval a plnil všechno, co bylo třeba, často i s nasazením vlastního života. Takže si občas drobné rozptýlení zasloužil. To platilo i teď, protože už několik týdnů nedělal nic jiného, než pomáhal se složitým pátráním. Nejdříve honili jakési lapky v lesích pod Bezdězem, a pak skočili rovnýma nohama do pátrání po vrahovi vyšehradského kanovníka.

„A co vy, pane?“ zeptal se nerozhodně panoš Ota. Věděl dobře, že vraha se ještě do vězení dostat nepodařilo.

„Teď už je to otázka krátkého času. Jde jen o to nespustit ho z očí. To Diviš svede s pomocí městských biřiců levou zadní,“ pousmál se Oldřich z Chlumu, a přitom si dlaní bezděčně uhlazoval své krátké, pěstěné vousy na bradě. Byl o deset let starší než Ota, ale stejně vysoký a urostlý, i když robustnější. Na rozdíl od něj měla jeho tvář přísný výraz, neboť hledat spravedlnost nebylo poslání veselé, ale jeho oči svědčily o tom, že je to muž laskavý a v soukromí se svými pomocníky rád žertuje. I teď s vážným výrazem pokračoval: „Pokud se ale necítíš a chceš si odpočinout, klidně se můžeš k Divišovi přidat.“

Na to panoš Ota neodpověděl, jen uličnicky mrkl a s přehnaně zdvořilou úklonou ho opustil. Stmívalo se, tak tak to stihl, než se zavřela brána, která oddělovala Staré Město od čtvrti patricijů. Té se říkalo Havelské město, měla svého rychtáře a žila si svým vlastním životem. Rozhodně rozmařilejším než v ulicích, kde žili převážně čeští řemeslníci, kupci a kde se nacházelo židovské ghetto.

Dům U Stříbrné věže stál za kostelem svatého Jiljí, starobylým kostelíkem, který by nutně potřeboval opravu. Někteří ovšem neuctivě tvrdili, že chatrný vzhled stavby zcela odpovídá poslání světce, který byl kromě jiného patronem žebráků. Zato dům patricije Wilhelma měl novou střechu i omítku. Byla to kamenná, více než sto let stará stavba ještě z časů, kdy se domy stavěly jako věžovité pevnosti. Ovšem po přestavbě měla vchod proražený do přízemí, okna v průčelí byla rozšířená a zdobená kamenným ostěním v duchu francouzské módy.

„To ti to trvalo,“ řekla s hranou výčitkou Agnes, když do domu jejího otce dorazil. Pak ho popadla za ruku a odvedla do své komnaty. Měla ji až ve druhém patře. Byla to nárožní místnost, která vznikla spojením dvou menších jizeb. Stěny byly táflované dřevěnými kazetami a byla zařízena určitě honosněji než komnata Ludmily z Vartemberka na Bezdězu. Nicméně čas, aby zařízení ložnice obdivoval, panoš Ota rozhodně neměl. Měl Agnes rád, protože byla vzdělaná a bystrá, hodně času spolu trávili diskuzemi o současném světě a také o umění. Ale to vždycky až poté, co ji nejprve důkladně pomiloval.

Za oknem se už setmělo, když konečně nechali milostné hry. Agnes si přes nahé tělo přehodila plášť a seběhla do přízemí pro džbán vína a ošatku sladkých koláčků. Ota si sedl v lůžku na zkřížené nohy a opřel se zády o stěnu. Slastně se protáhl, život byl přece jen hezký.

Agnes se vrátila celá zadýchaná, jak na schodech pospíchala. Hupsla do lože, sedla si proti němu, misku položila mezi ně a sama si jako první mohutně ze džbánu zavdala. Pak ho podala Otovi.

„Na co připiješ?“

„A to musím? Ty jsi taky na nic nepřipíjela.“

„Je povinností rytíře připít na krásu své dámy. A neopovažuj se tvrdit, že nejsem tvá vysněná láska.“

„Jak myslíš,“ pousmál se s náznakem něhy. Když tak o tom poctivě přemýšlel, většinu svých milenek měl doopravdy rád a nikdy mu nešlo jen o to pomilovat se. Svým způsobem je miloval všechny, ovšem jen když byl s nimi. Sejde z očí, sejde z mysli. Nebyl zrozen k tomu, aby patřil jen jedné. Většina jeho milenek to věděla, a dokonce jeho zdrženlivost ve věci manželství oceňovala, protože dobře věděly, že se stejně ženit nemůže. A pokud by i chtěl, rodiče by jim tak nemajetného manžela stejně nedovolili.

Na okamžik zavřel oči a pak zpěvným hlasem pronesl:

„Na tvou krásu, má paní, neb v jejím stínu ztrácí čest význam a hřích se mění v poezii.“

„Dobře jsi vybral,“ souhlasila rozněžněle. „A výtečně se hodí k té soutěži.“

„K jaké?“ zpozorněl. O klání minesengrů u příležitosti slavnosti ve Zlaté Koruně přece vědět nemohla. Jenže vzápětí se ukázalo, jak ošidné je myslet si, co žena může a nemůže vědět.

„Přece certamen poetorum amoris, nebo chceš-li po našem Sängerkrieg der Minnesänger. Každý umělec potřebuje svou múzu. Tou ti tam budu já!“

„Nemůžeš jet se mnou!“ vyhrkl okamžitě a dost otráveně.

„Proč bych nemohla? Všechno si budu platit sama. Nemůžeš mi zakázat jet s vámi. Ovšem na slavnost v paláci se sama bez tebe nedostanu. Ale ty to zařídíš, viď, má lásko?“

„To tedy nezařídím. Jsem jen služebník a můj pán by něco takového rozhodně nedovolil!“

„Kolik by stál jeho souhlas?“

„Teď urážíš nejen jeho, ale i mě,“ řekl, smetl z klína drobečky z koláčků a chtěl opustit lože.

„Neurážej se,“ změnila okamžitě tón na plačtivý. „Jsem jen hloupá holka. Bez tebe se tam fakticky nedostanu.“

„Agnes, mám tě opravdu rád, ale v životě to tak je, že ani láska neumí hory přenášet.“

„Když ne, tak ne,“ opáčila mrzutě. Dopili džbán vína téměř mlčky. Pak si lehla na bok zády k němu, odstrčila jeho ruku a upjatě upozornila: „Kdo neumí hory přenášet, ženskou přízeň si nezaslouží!“

Panoš Ota si povzdechl, lehl si stejně jako ona na bok, ale zády k ní, a skoro hned usnul. Agnes měla na sebe zlost, protože ničeho nedosáhla, a navíc by se celkem ráda ještě milovala. Neměla u sebe muže několik měsíců. Když byl doma otec, rozhodně to nešlo. Jenže nebyla z těch, kdo se vzdává. Chtěla si Otu užívat, ale nepovažovala za důstojné vzbudit ho. Přemýšlela, a teprve když se za okny rozezněly zvony ohlašující polovinu noci, měla plán hotový.

Zatímco panoš Ota spal a zdály se mu sny velice příjemné, byť z hlediska církve naprosto nepřijatelné, neboť takové podsouval křesťanům jen ďábel, aby je svedl na cestu hříchu, Oldřich z Chlumu a Diviš nespali. A na rozdíl od něj rozhodně dobrou náladu neměli, protože pátrání nepokračovalo tak, jak si představovali.

Chtěli po více než týdnu usilovného hledání uzavřít zločin, který se odehrál pod hradbami Vyšehradu. Kdosi na cestě od Botiče zamordoval kanovníka tamní kapituly jménem Marcelus. Zpočátku to vypadalo na loupežný mord, jenže když staroměstský rychtář zjistil, že nitky toho zločinu vedou nejspíše přímo in Capitulum regiae collegiatae ecclesiae sanctorum Petri et Pauli in castro Vyšehradensi, jak se oficiálně vyšehradská kapitula nazývala, požádal českého panovníka prostřednictvím purkrabího o pomoc. A král samozřejmě povolal svého nejlepšího vyšetřovatele, protože šlo o ožehavou záležitost. Co jiného mohl dělat? Neudělat nic si totiž nemohl dovolit, neboť ten mord se dal vykládat jako akt proti církvi.

S ohledem na blížící se slavnost ve Zlaté Koruně mnoho času nebylo, a tak se Oldřich z Chlumu vrhl se svými pomocníky do práce. Byla však mimořádně komplikovaná, protože musel pátrat na církevní půdě. Na ní měl jako osoba světská jen minimum pravomocí a musel se neustále zaštiťovat královskou autoritou a souhlasem pražského biskupa. I tak narážel na hradbu odmítání a mlčení.

Naštěstí nakonec našel několik stop, které odpovídaly původnímu rychtářovu podezření, že za mordem může stát někdo z vyšehradské kapituly. Jenže v tom byla ta potíž. Vyslýchat kanovníky nemohl a obvinit některého z nich už vůbec ne. Potřeboval nezvratný důkaz, nebo lépe řečeno, musel zločince chytit při činu.

Ten mord samozřejmě nespáchal žádný kanovník vlastní rukou, neboť v době, kdy k němu došlo, dleli všichni společně na modlitbách. Někoho si na tu krvavou práci najal, ale o to těžší bylo usvědčit ho. Divišovi se naštěstí podařilo přes známé v podsvětí najít stopu. A ta ho dovedla až na pražské předměstí do nepříliš výstavné chatrče, v níž žil jakýsi snědý a nerudně se tvářící muž.

Nikdo ho tu neznal, do Prahy přišel teprve nedávno, ale peněz na rozhazování měl stále dost. Lidé v okolí se domnívali, že se jmenuje Rudolf, jiní tvrdili, že je Raimund, v nájemní knize kapituly, od níž si chatrč pronajmul, byl zapsaný jako Rolfus. Zda ukázal pokladníkovi svůj cestovní glejt, na to si už onen řeholník vzpomenout nedokázal, byť to bylo před měsícem. A protože ten mládenec zřejmě nikdy nenavštívil město a neprošel žádnou bránou, nikomu jinému ho ukázat nemusel. Nebo si to alespoň nikdo nepamatoval. Rychtář neměl povinnost kontrolovat lidi mimo město, zvláště když byli nájemci vyšehradské kapituly. A tak byl ten mládenec z hlediska úřadů v podstatě neviditelný.

Smyčka se přesto začala stahovat. Nakonec si mohli být díky dvěma svědkům jistí, že právě jeho si zatím neznámý zločinec z kapituly na ten mord najal. Jenže uvěznit vraha a nechat ho vyslechnout rukou kata by z hlediska zemského práva k ničemu nevedlo, protože svědectví pobudy proti prelátovi nemělo žádnou platnost. Tak tomu bylo už dobrých padesát let. Po vleklém zápase českého krále Přemysla, toho jména prvního, s pražským biskupem Ondřejem bylo totiž přijato Privilegium ecclesiae Bohemicae. Podle této listiny byla církev nezávislá na panovníkově pravomoci a nemusela se odpovídat před jeho soudci. V případě kapituly měl tu pravomoc navíc v rukách sám papež.

Jedinou možností, jak dokázat pravdu, bylo uchystat past a zařídit, aby se kanovník a najatý vrah znovu sešli. Oba zločince museli chytit a zajmout společně a mimo církevní půdu. I tak pak nastanou průtahy a procedurální potíže. To už by však nebyla Oldřichova starost, nýbrž věc nejvyššího sudího a pražského biskupa. Proto musel být u zatčení někdo z předních prelátů diecéze jako svědek. S tímhle řešením naštěstí pražský biskup Jan z Dražic souhlasil. A také slíbil, že na jednání soudu dohlédne, neboť jeho vztahy s Římem nebyly zrovna nejlepší a zásah do poměrů kapituly se mu celkem hodil.

Zbývalo tedy už jen oba zločince dostat podle plánu k sobě.

Naštěstí měl Oldřich z Chlumu ve vyšehradské kapitule dobrého známého, stařičkého bibliotekáře Emmerama. Jeho prostřednictvím nechal v kapitule rozšířit falešnou zprávu, že rychtář už nejspíše ví, kdo jejich bratra zavraždil. Je to jakýsi pobuda, který žije v chatrči před městskými hradbami na cestě do údolí Botiče. A že proti němu hodlá v nejbližších hodinách zasáhnout, jen co získá souhlas purkrabího, protože jde nejspíše o cizince.

Celá tahle legenda měla jediný smysl. Měla přimět zločince, který stál v pozadí, aby co nejrychleji jednal a svého komplice varoval. Byla to sice trochu naivní past, jenže právě jednoduché triky často při odhalování pravdy uspěly. Strach z prozrazení totiž dokázal zmást zločincův úsudek. Diviš měl kromě tří ozbrojenců, které si přivedl z Bezdězu, k ruce ještě pět biřiců od rychtáře Bonifáce a dva nižší preláty z kanceláře pražského biskupa. S nimi domek nenápadně střežili. Nebylo to ovšem snadné, protože stál stranou od ostatních chatrčí a v jeho blízkosti nebylo moc úkrytů, kam by se mohli schovat.

Nejbližší usedlost stála dobrých sto kroků daleko a kolem zločincova obydlí nerostly žádné stromy, ale jen pár keřů. Museli tedy vrahovo obydlí sledovat z poměrně velké vzdálenosti a počítat s tím, že až nastane ten správný čas, bude jim to chvilku trvat, než do chatrče vtrhnou. Proto nechal Diviš přivést do usedlosti, kterou zvolil za své hlavní ležení, čtyři osedlané koně, kteří byli ve stáji stále připraveni vyrazit. To se událo s pomocí panoše Oty ještě předtím, než dostal od svého pána souhlas vypravit se za půvabnou Agnes. Vše se totiž zdálo jasné a zásah měl být obvyklou rutinou.

Noc, která přinesla Otovi příjemné rozptýlení a současně vrásky na čele kvůli žádosti jeho milenky, byla totiž jediná, kterou měl zločinec k dispozici. Oldřich z Chlumu nepochyboval, že se ji pokusí využít a past sklapne. Proto pozval i staroměstského rychtáře Bonifáce, aby byl zatčení přítomen. A ten dovedl ještě tři další muže, prý pro jistotu. Usedlost, kterou obsadili, měla naštěstí vysokou kamennou zeď, a tak od cesty nebylo vidět, co se v jejím dvoře děje. Svých osm mužů rozmístil Diviš po okolí a v jizbě čekal jen on se svým pánem, rychtářem a dvěma biskupovými jáhny. Ti tři, které Bonifác přivedl jako zálohu, byli připraveni v plné zbroji v čeledníku.

Jenže noc jejich plánům příliš nepřála. Na obloze se honily mraky, které zakrývaly matný srpek měsíce i hvězdy. Zločincovo obydlí z okna jizby představovalo jen nejasný obrys ve tmě. A na cestu od Vyšehradu vidět nebylo už vůbec. Proto poslal Oldřich z Chlumu jednoho z biřiců, aby se ukryl poblíž cesty od Botiče. Jakmile se na ní objeví muž v oděvu kanovníka, musí třikrát zahoukat jako sýček.

„Ale pozor!“ varoval ho, než usedlost opustil. „Nebude oblečený tak, jak znáš kanovníky z bohoslužeb v chrámu. Pokud některý z nich opouští kapitulu, odkládá dalmatiku a jiné liturgické doplňky. Bude oblečený sice důstojně, ale prostě. Podle mě jen šedá nebo modrá tunika ke kotníkům a přes ni tmavý plášť. Nejspíše černý, široký s kápí. Na hlavě bude mít určitě čapku, aby zakryl tonzuru. Bude se snažit vypadat co nejméně jako duchovní, jasné?“

„Nedělám tuhle práci poprvé,“ zabručel břichatý biřic, uklonil se a zmizel.

„Proč myslíte, můj pane, že bude vypadat právě takhle? Co když se převlékne za měšťana nebo třeba za vojáka?“ namítl polohlasně Diviš.

„Neměl čas si sehnat převlek. Musí riskovat a vzít si na sebe to, co má v kapitule po ruce,“ vysvětloval trochu unaveně Oldřich z Chlumu.

Čas plynul a stále se nic nedělo. Už se blížila půlnoc, když se konečně ozvalo zdálky od cesty trojí zahoukání. Neznělo přesvědčivě, každý sýček by se za něj rozhodně styděl.

„Vyrazíme?“ vyskočil nedočkavě Diviš.

„Trpělivost!“ nabádal ho jeho pán. „Ten kanovník tam musí nejdříve dojít. Může být opatrný a chvíli počká venku, aby se ujistil, že je vzduch čistý. Nesmíme ho vyplašit. Až vstoupí, musíme mu dát ještě chvíli čas, aby se začal s tím druhým dohadovat. Pak přestane sledovat, co se děje venku. Uvědom si, že může vyskočit oknem dříve, než se tam dostaneme. Pak bude stát slovo proti slovu a nedokážeme mu, že s tím zločincem mluvil. Musíme ho chytit uvnitř. Takže žádní koně, musíme se tam dostat po svých a tiše jako na honu.“

„Nebo jako při nočním přepadení nepřátel,“ chápavě pokyvoval hlavou Diviš. Jako starý voják tomuhle rozuměl.

„Máš nějaké chlapy na druhé straně, za cestou?“

„Samozřejmě. Dva biřicové jsou za jedním z hustších keřů, ale o něco blíže než my a hlídají okna. Neproklouzne ani myš!“

„Držte se nás,“ nařídil ještě Oldřich z Chlumu oběma jáhnům. I když protestovali, Diviš je donutil obléknout si tmavé pláště, jaké měli všichni ostatní, aby splynuli s nocí. Pak tiše opustili usedlost.

V chatrči se svítilo. Vybrali si cestu oklikou, aby z okna nebyli vidět, i když bylo v tmavé noci málo pravděpodobné, že by je bylo možné zahlédnout. Konečně stáli opření o boční zeď stavení. Oldřich z Chlumu a Diviš tasili meč, ale svým průvodcům pro jistotu zopakovali, že ty dva musí dostat za každou cenu živé. Pak vtrhli dovnitř.

Jenže jejich představy se rozplynuly jako pára nad hrncem. Uprostřed jizby ležel na zemi skoro nahý muž, na sobě měl jen krátké spodní nohavice a na nohách kožené sandály. Měl rozpolcenou hlavu a na zem z ní ještě vytékala krev. Byl sám. Ten druhý zmizel.

II. KAPITOLA

„Ten kanovník zabil našeho jediného svědka,“ rozhořčeně vykřikl Oldřich z Chlumu. Diviš se nad mrtvým sklonil a dlaní setřel krev z jeho tváře. Pak se obrátil na svého pána a trochu udiveně mu oponoval: „To není ten chlap, který tu žil. Nenápadně jsem si ho včera prohlédl. Sice moc blízko jsem se k němu přiblížit nemohl, ale poznal bych ho. Tohle je určitě někdo jiný. Nejspíše ten kanovník.“

Odpověď na otázku, kam zmizel Rudolf, Raimund nebo jak se ten chlap jmenoval, nebyla žádná záhada. Za jizbou byla malá komora a z ní vedla dvířka na dvorek za domem. Byla jako na výsměch otevřená. Diviš se na nic neptal a křikl na oba biřice, kteří stáli nerozhodně za jeho zády: „Utíkejte k městským hradbám, pokud by mířil tam. A každého, koho potkáte, zajměte! V noci se tu nemá nikdo potulovat.“

Sám se rozběhl na opačnou stranu po cestě k Botiči. Po několika krocích narazil na jednoho z biřiců, který původně hlídal na protější straně skrytý za hradbou keřů. „Viděl jsi ho?“ zařval na něj zlostně.

„Jistě,“ potvrdil klidně vytáhlý vousatý biřic. Nebyl už nejmladší a jeho hlavu i bradu zdobily šediny. „Ten kanovník vešel dovnitř a za chvíli mazal zase zpátky. Ale přišel zezadu, ze dvora. Neměli jsme žádné pokyny, co dělat, pokud se bude tak rychle vracet. Vlastně on se vracet podle tebe, veliteli, vůbec neměl. Došlo nám však, že je to nějaké divné. A tak jsme zamířili k cestě, abychom mu nadběhli, jenže on se dal na útěk. Matouš běží za ním, je mladší, jemu neuteče. A já tu čekám na vás.“

„Poznali byste ho?“ zeptal se chvatně Diviš. Díky tmě nebylo vidět, jak mu hněvem naběhla jizva na tváři.

„Bylo špatně vidět,“ bránil se biřic. „Měl černý plášť s kápí. I kdyby bylo víc světla, do tváře mu vidět nebylo.“

Proto je ten mrtvý nahý, došlo okamžitě Divišovi. Vrah se za něj převlékl. Tohle určitě nebyl obyčejný pobuda, ale zkušený a vychytralý lotr. Doslechl se o tom, že se za hranicemi dají v německých zemích sehnat nájemní vrazi. Ale nikdy žádného nepotkal. Nejspíše až dneska.

Ostře křikl: „Za mnou!“ a rozběhl se po cestě, která se mírně svažovala do údolí k Botiči. Tady rostly břízy a lípy, vysoké stromy i nízké nálety keřů. A mezi nimi bylo tu a tam křoví či houština kopřiv. U jedné takové leželo tělo biřice Matouše. Z rány na prsou vytékala krev a mladík už nedýchal.

Diviš i šedovlasý biřic se zastavili a rychle pokřižovali. Cesta pokračovala z kopce a po chvilce rychlé chůze bylo rozcestí. Nejširší cesta vedla dál po dřevěné lávce přes Botič a protějším svahem nahoru na Vyšehrad. Další dvě se držely břehů potoka. Cesta doprava vedla do Podolí k Vltavě a na opačnou stranu k vesnicím ve zvlněné krajině za Prahou. Některé patřily kapitule, jiné pražským patricijům. Prchajícího zločince bylo však zbytečné pronásledovat. Mohl si vybrat kteroukoliv z cest a měl přece jen velký náskok. Byla tma a on měl na sobě tmavý plášť.

„Počkej tady, pošlu sem někoho, aby ti pomohl odnést toho mrtvého nahoru,“ nařídil suše Diviš, otočil se a spěchal zpátky. Před domkem, v němž došlo k mordu, už stála kárka z nedaleké usedlosti. K ní byl zapřažený jen jeden kůň, ale to na váhu nákladu stačilo. Na korbu do sena právě ukládali nahé mrtvé tělo. Bylo zahalené hrubým plátnem, které sebrali z lůžka v jizbě. Oldřich z Chlumu stál stranou s hořící loučí v ruce a svítil biřicům na tu smutnou práci.

Divišovi se moc nechtělo, ale musel do toho hořkého jablka kousnout. Jako spráskaný pes došel ke svému pánovi a v bezmocném gestu rozhodil ruce na znamení, že jim vrah utekl.

„Měl jsi o tom zadním východu vědět,“ komentoval to mrzutě Oldřich z Chlumu. „Ale nic ti nevyčítám. Našli jsme u něj ležet pár prken a několik vysokých proutěných košíků. Zřejmě tam stály a zakrývaly ho. Z dálky jsi ten vchod odhalit nemohl. A blíž jít nešlo. Ten chlap myslel na všechno. Jen mě mate, proč jednal tak bleskurychle?“

„Třeba se pohádali. Raimund ho začal vydírat, mohl chtít další peníze.“

„Kanovník u něj musel být jen chviličku. To si nedával pozor, když ho přišel varovat? Věděl přece, že jedná s nájemným vrahem.“

„A co když chtěl naopak kanovník umlčet jeho? Jenže se přepočítal. Raimund byl zkušený rváč a snadno toho preláta přemohl.“

„Nějak mi to nesedí. Raimunda tu nikdo pořádně neznal. Když ho kanovník přišel varovat, mohl prostě utéct. A kanovník se nemusel bát, že by se vracel. Tohle by přece bylo z jeho hlediska nejlepší řešení. Proč by se ho pokoušel zabít? Byl kněz a v tomhle oboru určitě zkušenosti neměl. Na vraždu svého kapitulního bratra Marceluse si také sjednal pomocníka. A najednou by zbytečně tolik riskoval?“

„To je pravda, můj pane. Takže jinak. Co když se chtěl naopak svědka zbavit Raimund?“

„Proč? Pokud by utekl, může mu být jedno, co s tím druhým bude. I kdybychom kanovníka odhalili a vyslýchali, on už bude za horami. I kdyby ho nakrásně prozradil, čeho by se bál? Jsem si skoro jistý, že jméno, pod kterým tu vystupoval, bylo falešné.“

„Co když o něm ten kanovník věděl víc? Kde žije, jak se jmenuje doopravdy, třeba to byl jeho známý nebo i příbuzný. Pokud mu svěřil tak ožehavou práci, musel mu důvěřovat.“

„To je pravda,“ připustil Oldřich z Chlumu. „Asi ztrácíme svými hypotézami čas. Tělo musíme odvézt na Vyšehrad a tam se dozvíme, který z kanovníků to je. Teprve pak můžeme udělat nějaký smysluplný závěr.“

Diviš přikývl, i když si nebyl jistý, jak dlouho se budou v té tmě trmácet a zda jim v noci někdo bránu vyšehradského opevnění otevře. Kdysi to byl knížecí hrad a podle toho sídlo kapituly vypadalo. Měli však štěstí. Mraky se roztrhaly a na cestu bylo přece jen trochu lépe vidět. Před bránu dorazili ve chvíli, kdy se na východě objevily první nesmělé červánky. V té době už celá kapitula ožívala. Kanovníci vstávali na první ranní modlitby a čeleď se ospale ploužila po dvoře.

Strážný jim po delším dohadování bránu otevřel a fortnýř je chtěl uvést do auditoria. Tak se nazývala nevelká jizba nedaleko brány, kde se přijímaly méně významné návštěvy. Ale když poznal Oldřicha z Chlumu, omluvil se a zamířil s ním přímo do budovy, v níž žil probošt Vladislav. Diviš se dvěma biřici a kárkou je následoval. Zůstali samozřejmě venku, fortnýř odvedl do proboštovy pracovny pouze královského prokurátora, neboť tak zněl oficiální Oldřichův titul při vyšetřování. Požádal ho, aby se posadil a měl chvíli strpení.

Hned jak skončily ranní litanie v chrámu svatého Petra a Pavla, pospíchal probošt za svým hostem. Návštěva v tak časnou ranní dobu ho zneklidnila, protože mu bylo jasné, že se muselo stát něco vážného. Do budovy proboštství však nemusel jít přes nádvoří, ze sakristie tam vedla úzká chodba. A tak se s Divišem a kárkou nepotkal.

„Co tě k nám přivádí, synu?“ začal naučeným laskavým hlasem.

„Nesu špatné zprávy. Byl zabit další váš kanovník,“ řekl mírně Oldřich z Chlumu a pokřižoval se.

Probošt Vladislav sebou trhl, ale pak se ostře ohradil:

„Mýlíš se. Ráno byli v kostele všichni, nikdo nechybí.“

Teď sebou pro změnu trhl Oldřich z Chlumu. Normálně se uměl skvěle ovládat, ale tady to bylo zbytečné. Svraštil obočí, protože tomu nerozuměl. Mlčky proboštovi pokynul rukou, aby ho následoval. Vyšli před budovu a Diviš odhalil tvář zavražděného. Probošt se na něj jen letmo podíval a pak se zjevným uspokojením řekl: „Chválabohu, není to žádný z mých kapitulních bratrů. Tohle je Bartoloměj, jeden z čeledínů.“

„Jak ale vysvětlíš, že měl na sobě oděv kanovníka?“

„Musel ho ukrást. Nebo si vzal z truhlice plášť zavražděného bratra Marceluse. Po jeho smrti jsme ho vyprali a uložili i s truhlicí do komory.“

„Dobrá, ale vysvětli, jak se mohl dostat v noci ven?“ útočil stále popuzeněji Oldřich z Chlumu.

„To musí vysvětlit strážný u brány. Ještě něco? Omluv mne, ale v refektáři se podává snídaně. Dovoluji ti, abys všechny strážné vyslechl,“ nabídl celkem přátelsky probošt, požehnal mu a zmizel. I když bývalo jídlo skromné, měl hlad a těšil se na něj. To ale nebyl pravý důvod jeho spěchu. Musel s kanovníky probrat, jak se k celé věci postaví kapitula.

„Je to tak, urozený pane,“ potvrdil strážný u brány.

„Byla už hluboká noc, když se Bartoloměj objevil. Normálně v noci bránu nikdy neotvíráme, jen v mimořádných případech. Ukázal mi listinu a tvrdil, že ji musí neprodleně doručit pražskému rychtáři. Je prý strašně důležitá. Prý má proboštův souhlas. Tak jsem mu otevřel.“

„To jsi mu uvěřil jen tak?“

„To jsem měl o půlnoci budit ctihodného bratra probošta? Pokud by lhal, ráno by ho potrestali. Navíc měl Bartoloměj tu listinu.“

„Co v ní bylo?“

„Neumím číst.“

„Mohl jsi požádat Bartoloměje.“

„Ten taky číst neuměl.“

Oldřich z Chlumu se významně podíval na Diviše. Tahle drobnost totiž nabízela zcela novou a velice pravděpodobnou hypotézu. Kanovník, který stál za dosavadními zločiny, mohl v listu svého pomocníka varovat a současně mu doporučil posla zabít, aby je neprozradil. Proto vše proběhlo rychle a Raimund přesně věděl, co má udělat. Jestliže to však bylo takhle, pak to určitě nebyl nějaký anonymní lotr. Musel mít ke kanovníkovi mnohem blíže, než se původně zdálo.

Oldřich z Chlumu si říkal, že něco zlé je vždycky pro něco dobré. Kvůli pátrání se musel v Praze zdržet, a nemohl tak odjet s panovníkem a jeho okázalým průvodem. Věděl, že i tak dorazí na slavnost včas a cesta do Zlaté Koruny jen v doprovodu dvou pomocníků bude příjemným povyražením. To si myslel. Jenže život křesťanů by byl příliš snadný, pokud by se jim do cesty neustále nestavěly různé nástrahy a překážky.

V tomhle konkrétním případě to byla mladá a krásná královna Kunhuta. Ne že by to byla překážka nepříjemná, o nástrahách se v pravém smyslu slova rozhodně mluvit nedalo, i když by to Oldřichova manželka Ludmila z Vartemberka viděla jinak. Ani česká královna totiž nehorovala pro cestu s celým panovnickým dvorem, protože věděla, že by v takovém případě hrála zcela bezvýznamnou roli. A to by se samozřejmě pyšné ženě z rodu uherských Arpádovců rozhodně nelíbilo.

Pokud by se konalo oficiální slyšení, seděla by vedle svého muže, asi by vedle něj klečela i v kostele, ale to bylo tak všechno, co by ji během dlouhé cesty čekalo. Přemysla doprovázely nejméně dva tucty nejmocnějších českých velmožů a každý toho chtěl pro sebe využít. A na to, aby posedávala někde stranou a sledovala, jak její muž s ostatními popíjí a jí si nevšímá, na to zvědavá nebyla. Proto se vymluvila, že by tak rychlou jízdu nevydržela a pojede za nimi pomaleji se svým doprovodem sama. Což byla bohapustá lež, protože jako žena s uherskou krví jezdívala na koni lépe než mnozí rytíři.

Dopoledne po neúspěchu před vyšehradskými hradbami si dala Oldřicha z Chlumu zavolat. Její posel věděl, že ho musí hledat v zájezdním hostinci U Zlatého kola. Když tam dorazil, od šenkýře se dozvěděl, že pan královský prokurátor byl celou noc pryč a před chvílí šel spát. To bylo samozřejmě poslovi jedno a nechal ho vzbudit. Teprve když Oldřich z Chlumu otevřel oči a dozvěděl se, že se má neprodleně dostavit ke Kunhutě, trochu překvapeně mu došlo, že zůstala v Praze. Netušil to a nějak se mu to nelíbilo. Vstal a rychle se oblékl.

Trochu pobaveně se mu hlavou mihlo, jak nespravedlivý je svět křesťanů. Panoš Ota se vrátil stejně jako on až k ránu. V noci toho jistě také mnoho nenaspal a teď spal spánkem spravedlivých, i když hřešil. On se celou noc štval, aby hájil spravedlnost a čest českého krále, ale nevyspí se. Zívl, dole v šenku rychle vypil trochu ohřátého řídkého piva a vyskočil na koně. Podomek mu ho zatím osedlal.

Projel brodem na Štvanici a hnal se podél řeky k Pražskému hradu. Přitom spekuloval, co tohle pozvání pro něj znamená. Ovšem rychle si spočítal, o co asi může jít. A ke své lítosti se nezmýlil.

Královna ho přijala ve velkém sále, jako by šlo o oficiální slyšení. Seděla na svém trůnu pod baldachýnem, byl o něco nižší než ten vedle, na němž sedával její manžel. Na sobě měla modrý oděv a na upravených vlasech korunku, jejíž lesk bledl před zlatou barvou jejích vlasů. Byly pověstné a opěvovali je trubadúři a minesengři celého křesťanského světa. Za trůnem stál její zpovědník Winifred a písař Johánek z Modřic.

„Pane královský prokurátore,“ začala obřadně, ale i když se snažila, aby vypadala autoritativně, její oči se usmívaly. Měla Oldřicha ráda a vážila si jeho služeb, které jí samotné už dvakrát pomohly ze svízelné situace. „Ráno mne navštívil pražský biskup ctihodný Jan z Dražic a pověděl mi, jak obratně jsi ke spokojenosti církve vyřešil ten ožehavý případ na Vyšehradě. Mám ti jeho jménem poděkovat a samozřejmě vyslovuji díky i jménem koruny mého vznešeného manžela.“

„Děkuji, sloužím vaší koruně věrně,“ uklonil se dvorně a pak se zeptal, zda jí biskup prozradil, o co v tom zločinu šlo.

„Ale jistě. Díky tobě se prokázalo, že kanovníka Marceluse zabil jistý pobuda z předměstí. A odhalil jsi i zrádce v kapitule, který dal zřejmě k tomu zločinu popud. Jak sám víš, je mrtvý a ten pobuda na útěku. Ale to už není tvá starost. Pražský rychtář ještě dnes rozešle listy do všech míst naší země s popisem zločince. Jakmile někam přijde, uvězní ho.“

Oldřich z Chlumu si uměl představit, jak bude ten popis vypadat. Snědý, ještě poměrně mladý muž, možná cizinec, celkem zámožný, který se jmenuje Raimund, Rudolf nebo Rolfus. Nebo taky jinak. Takového člověka by podle nicneříkajícího popisu snad dokázal najít věštec nebo kouzelník, ale zástupce královské zemské správy? Nicméně tuhle ironickou myšlenku si nechal pro sebe. Intuice mu však říkala, že kvůli tomu ho sem takhle brzy ráno nevytáhla.

„Tvá práce skončila,“ pokračovala o poznání přátelštěji královna Kunhuta. „Už se tou věcí nemusíš zabývat. Je čas myslet na příjemnější povinnosti. Můj vznešený manžel tě očekává na slavnosti u příležitosti založení cisterciáckého kláštera ve Zlaté Koruně. I já se tam chystám a ty pojedeš s mou družinou. Jako rytíř budeš svou královnu chránit.“ Usmála se a pobaveně dodala, že se bude také starat o to, aby se na cestách nenudila. Ale jak ona zná jeho panoše Otu, o to strach mít nemusí. Dívky z jejího fraucimoru se už nemohou dočkat. Pak zpřísněla a dodala: „Hovořím samozřejmě o takové zábavě, která není v rozporu s desaterem, dobrými mravy a ctí české královny!“

Jak znal Oldřich z Chlumu svého pomocníka a královnin fraucimor, předem věděl, že to je požadavek jen obtížně splnitelný, nicméně se znovu zdvořile uklonil. Přestože se blížil čas oběda, její pozvání ke stolu odmítl.

„To není zdvořilé,“ zamračila se královna Kunhuta.

„Máš pro to nějaký důvod? Ale pečlivě zvaž svou odpověď, abys mne neurazil.“

„Mám, má paní. Musím se jít vyspat. Kvůli pronásledování toho zločince jsem už skoro dva dny nezamhouřil oka.“

Kunhuta chtěla něco ostrého odpovědět, třeba to, že rytíř musí umět útrapy překonávat, ale pak se rozhodla jinak. Rozmarně na něj mrkla, ale tak, aby to ostatní služebníci neviděli, a oznámila: „Budiž, ale během cesty mi to jistě vynahradíš. Slyšení je skončeno!“

III. KAPITOLA

Na cestu vyrazil královnin průvod ráno následujícího dne. Nebyl početný, tucet ozbrojenců s praporci českého krále a zasmušilý Arpád, velitel její osobní stráže. Dále pak dva povozy kryté plachtou, v jednom jel královnin fraucimor, sedm urozených dívek, které ji všude doprovázely a staraly se o ni, ve druhém byly složené jejich věci a nadto zpovědník Winifred a písař Johánek z Modřic. Pohodlné to pro ně mezi truhlicemi a vaky nebylo, ale neslušelo se, aby seděli na korbě vozu s mladými svobodnými dívkami. Kunhuta jela v čele na nádherném vraníkovi, měla ráda černé koně, hodili se k jejím plavým vlasům. Průvod na koních uzavírali Oldřich z Chlumu, panoš Ota a velitel bezdězské posádky Diviš.

Protože vozy jely podstatně pomaleji než jezdci na koních, královnin průvod se ploužil krokem, co kopyto kopyto mine. Kunhuta by mohla vyrazit napřed, jenže nechtěla v lesnaté krajině, která nebyla vždy zcela bezpečná, opustit s ozbrojenou družinou své dívky a majetek. Nebylo však třeba spěchat, protože zastávky na nocleh byly předem dané. Zemskou stezku podél Vltavy lemovaly jako korálky královské hrady vzdálené od sebe právě tak, aby sloužily jako zastávky na odpočinek. Kamýk, Zvíkov, Písek, Hluboká. První den se však museli spokojit se skromnějším noclehem. U královského dvorce ve Zbraslavi přebrodili Berounku a podél řeky pokračovali až k soutoku Vltavy se Sázavou. Tradiční zastávkou bývala Davle, kde se na ostrově svatého Kiliána nacházel benediktýnský klášter.

Když se k němu přiblížili, královna Kunhuta dala na vhodném místě na břehu řeky zastavit, umyla si obličej, neboť ho měla po cestě trochu zaprášený. Pak s několika dívkami zmizela na chvíli v lese, aby se z jezdeckého převlékla do slavnostního oděvu. Mezitím velitel Arpád průvod seřadil tak, jak se na slavnostní vjezd české královny slušelo.

V čele dva jezdci s praporci, za nimi čtyři další s bubny a píšťalami, pak jela královna Kunhuta, za ní Oldřich z Chlumu a Arpád, následovali ostatní jezdci a na konci průvodu oba povozy. Tak dojeli až k přívozu, který je po částech dopravil na nedaleký ostrov. Na nádvoří výstavného kláštera je uvítal opat Přech. Požehnal české královně a vyjádřil radost nad její návštěvou. Obřadně mu poděkovala a pak seskočila ze sedla. Nečekala na to, až jí někdo z doprovodu pomůže. Ráda předváděla své jezdecké umění.

Zatímco česká královna v doprovodu Oldřicha z Chlumu zamířila do honosného klášterního refektáře, kde pro ni bylo připraveno pohoštění, vydal se panoš Ota k povozu, v němž cestoval Kunhutin fraucimor. Většinu těch urozených dívek znal, dvě z nich dokonce více než jen zběžně, a protože s nimi dosud nepromluvil, považoval za zdvořilé se s nimi uvítat. Ráno na to nebyl čas a nebylo by to ani vhodné. A během zastávek musel být stále se svým pánem. Na Pražském hradě bylo třeba dodržovat přísné mravy, k nimž patřilo i to, že by se svobodný rytíř neměl zastavovat a žertovat se svobodnými pannami, ale na cestách tohle dost dobře nešlo. Ne proto, že by tu dvorské mravy neplatily, ale prostě tu nebyl prostor k tomu, aby se mohli obcházet velkým obloukem a spali každý v jiném křídle paláce. A také tu chyběly přísné oči církevních mravokárců a některých zkostnatělých dvořanů a zvláště dvořanek.

Velitel Diviš dobromyslně svého přítele varoval, aby měl na paměti, že jsou v klášteře. „Mužském,“ odmítl to stejně dobromyslně panoš Ota. A ještě se zeptal, co bude zatím dělat on.

„Zajdu do čeledníku, porozprávím a snad mi někdo nabídne trochu piva. Po cestě mám v hubě jako na poušti.“

„Ty víš, co je to poušť?“ popichoval ho jeho přítel.

„Slyšel jsem o ní od dvou křižáků, kteří se zrovna vrátili ze Svaté země. Ale překvapuje mě, že ji znáš i ty, protože pokud vím, křižačky žádné nejsou. A že by tě zajímali i křižáci?“

„Tak hodně štěstí,“ zasmál se panoš Ota. „I když jak znám štědrost řeholníků, čeká tě pramenitá voda. Chladná, dobrá, té je na poušti určitě třeba mnohem více. A já si teď půjdu vyslechnout spoustu výčitek, že jsem se už dlouho neukázal a královnin fraucimor zanedbávám.“

„Nějak moc si fandíš,“ klepl Diviš prsty o okraj své přilbice. Navzdory hrozivé jizvě na své tváři zářil spokojeností. V jižních Čechách už nebyl pár let a velice se na tuhle cestu těšil. Miloval ten kraj, kde v mládí prožil při vojenských šarvátkách spoustu dobrodružství.

Z krytého povozu zatím vylézaly dívky v dlouhých pláštích a protahovaly se. Mělo jich být sedm, ale panoš Ota hned postřehl, že jich je o jednu víc. Že by přišla do fraucimoru nějaká nová? To ho zajímalo a zrychlil.

Ty dvě, s nimiž se znal důvěrněji, se k němu hlásily, a dokonce mu popošly pár kroků vstříc a usmívaly se. Navzájem o sobě věděly a rozhodně si kvůli tomu oči nevyškrábaly. Milunka z Dubé byla vzdálenou neteří Hynka Berky, s nímž měl Otův pán v severních Čechách jako správce Bezdězu tolik potíží. Druhá byla černovláska, jmenovala se Erzsébet, po česku Alžběta, a přišla s královnou před dvěma lety z Budína.

I ostatní dívky Otu zvědavě sledovaly, jen jedna, právě ta, kterou neznal, zůstala otočená zády. Ihned mu došlo, že to asi znamená potíže a rychle zpytoval svědomí, s kterou urozenou dívkou se v letošním roce zapletl a může mu něco vyčítat. Ale kromě několika dcer ze zemanských tvrzí ho nenapadlo jediné jméno z rodu tak významného, aby se mohla stát královninou komornou. Sloužit jí byla čest, jíž se dostávalo jen těm nejzámožnějším a nejvlivnějším panským rodům.

Panoš Ota se ovšem za každých okolností choval ke každé ženě dvorně, a zvláště ke svým milenkám. Zastavil u Milunky a Erzsébet a složil poklonu jejich kráse. Samozřejmě německy, protože tak se na dvoře české královny hovořilo. Milunka mu ovšem odpověděla česky, bezesporu proto, aby její družka nerozuměla. „Doufám, že svou poklonu myslíš vážně a že tě bude inspirovat víc než jen k obdivným slovům.“

„Sice té ještěrce z Dubé pořádně nerozumím, ale umím si to domyslet. Přesto věřím, že pozornost budeš věnovat i mně,“ řekla Erzsébet pobaveně. Pak se obě dívky k Otovi z obou stran přitiskly, ne zrovna cudně, a rozesmály se. Na cestách z nich spadl krunýř dvorské upjatosti, zvláště když je neviděla královna Kunhuta.

„Vznešené panny, budu vám věnovat tolik přízně a obdivu, kolik si nesporně zasloužíte. A kolik mi bude okolnostmi dovoleno,“ řekl, jak nejmileji uměl, ale hned se z jejich objetí vymanil a pokračoval k vozu krytému plachtou. Ale ona osmá dívka z královnina fraucimoru se ani nepohnula a zůstala otočená zády. Zběžně se pozdravil se zbylými a pak se jedné s hranou lhostejností zeptal, kdo je jejich nová družka.

„Nevím jistě, připojila se k nám až dneska ráno,“ opáčila mírně. Přesto se Otovi zdálo, že v tónu jejího hlasu postřehl jistou potměšilost. Pokrčil rameny a udělal tři rázné kroky k té poslední. Cosi už tušil, ale nechtělo se mu tomu uvěřit. Obešel ji a s povzdechem se zeptal: „Kde ses tu vzala, Agnes?“ Před ním stála jeho včerejší milenka.

„Doufám, že za rozumnou cenu!“

„Neříkal, kam míří?“

Table of Contents

POSTAVY ROMÁNU

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA

III. KAPITOLA