Jiří Dobrylovský 

Zloději železa 

Meč a pergamen 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Jiří Dobrylovský, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2771-5 (epub) 

ISBN 978-80-279-2772-2 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

1327 – Prolog 

Drahan, kdysi úctyhodný svobodný sedlák a nynějším povoláním lapka, nejistě hleděl na mrtvého kupce a jeho dva pomocníky. Ne snad, že by litoval jejich zmařených životů, to by se na svou současnou „živnost“ nikdy nemohl dát, avšak dovedl si představit náčelníkovo běsnění, až mu bude hlásit, k čemu zde došlo. Ale třeba ještě všechno dobře dopadne, vždyť ten mladík byl sám a on za ním vyslal celý svůj šestičlenný oddíl.

Prasknutí suché větvičky kdesi vysoko ve stráni mu nepříjemně připomnělo počátek všech momentálních potíží. I tehdy to začalo prasknutím větve, na niž jakýsi nevítaný svědek přepadení neopatrně šlápl.

Drahan se otočil směrem do svahu ve snaze rozpoznat, zda jeho muži při pronásledování uspěli. Usilovně mhouřil oči, jak počítal jednotlivé muže, míhající se za vzrostlými stromy. Jenže ať počítal, jak počítal, viděl jich jen šest. To ještě nemuselo představovat problém, pokud jeho muži toho mladíka dohnali a na místě zabili, přestože jim kladl na srdce, aby se ho pokusili chytit živého. Ale jestli jim utekl? Brzy se nepříjemná skutečnost prokázala nade vší pochybnost, když Drahanovi kumpáni sestoupili na lesní cestu, používanou jako zkratka formany, kteří se chtěli vyhnout nepříjemnému placení cestního mýta v obci Mýto. Ta byla před nedávným časem založena právě za účelem výběru peněz za použití významné obchodní stezky z Prahy přes Plzeň do Norimberku.

„Dostali jste ho?!“ vyjel na své podřízené, kteří však jen zahanbeně klopili zraky a rozpačitě krčili rameny.

„To snad není možný, vždyť vás bylo šest, a on jenom jeden!“

„Jestli si myslíš, že šest lidí běží rychleji než jeden, tak sis to měl vyzkoušet s námi!“ sebral odvahu Jošt, nejvýše postavený z Drahanových podřízených. „Ten kluk byl mladší než my a běžel úplně nalehko, ne se vším tímhle harampádím,“ ukázal Jošt na těžké součásti výstroje, jež měl na sobě. „Jen si to zkus, běžet s tou tíhou do toho kopce. A kromě toho, on tady určitě zná snad každý kámen.“

„A co má být?“ vztekal se Drahan. „Co na tom záleží, že se tu vyzná líp než vy? Snad máte oči, ne? A pokud se vám ztratil z dohledu, tak uši! Stačilo běžet tím směrem, odkud jste slyšeli jeho hluk.“

„Jo, až na to, že šest pohromadě běžících chlapů udělá nesrovnatelně větší kravál než jeden lehkonohý mladík. Abysme ho zdálky zaslechli, museli jsme se každou chvíli zastavovat. Jenomže on se nezastavoval, utíkal pořád dál, a tak se nám vzdaloval. Až už jsme ho v jedné chvíli přestali slyšet úplně. Sice jsme zkusili ještě kus cesty pokračovat, ale bylo to k ničemu.“

„Jak to, co jste tam viděli?“

„Právě že nic, jenom hustý les. Myslel jsem, že se ten kluk poběží schovat do nějaké vesnice, kde už bychom si ho vyhmátli, ale to on ne. Zavedl nás na úplně pusté místo v lese, kde široko daleko nic nebylo. Měl pěkně za ušima, prevít jeden!“ přiznal Jošt s neochotným obdivem k úspěšnému uprchlíkovi.

„Třeba se vám jenom někde schoval v houští, anebo vylezl na strom, a proto jste ho neviděli ani neslyšeli. To vás nenapadlo to tam pořádně propátrat?“

„A co myslíš, že jsme tam dělali? Vždyť ti říkám, že jsme za tím klukem šli ještě kus cesty jen tak nazdařbůh, a přitom jsme měli oči pořádně na stopkách. Ale nikde nic. Co teď budeme dělat?“ snažil se Jošt odvrátit řeč od svého nezdaru.

To Drahana přimělo věnovat pozornost vozu s uloupeným nákladem a třem mrtvolám okolo něj: „Co bysme dělali? S tím vozem odjedeme do naší skrýše, jako obvykle,“ pokusil se předstírat sebejistotu, které nepociťoval ani co by se za nehet vlezlo, poněvadž si pořád dokola opakoval, že tohle se nemělo stát. Že se sem tam ztratí nějaký náklad i s formanem, takové věci se děly vždycky. Třeba jen proto, že se forman rozhodl jet se svým zbožím na jiný trh než obvykle či za jiným odběratelem, ochotným zaplatit víc. Kde není žalobce, není ani soudce, a pokud tato nevysvětlitelná zmizení nepřesáhnou určitou mez nebo nepostihnou někoho z opravdu důležitých lidí, neštěkne po nich ani pes. Neexistují-li žádné stopy naznačující, že došlo ke zločinu, pátrat po pachateli by nikoho ani nenapadlo. Nanejvýš by rychtář ve vsi či městě, kam ten či onen kupec nedorazil, podal zprávu své vrchnosti, a tím by byla celá záležitost shozena ze stolu. Nic mimořádného se zkrátka nestalo, a není proto nutné zavádět nějaká zvláštní opatření, která jsou vždy nákladná, a navíc zbytečně komplikují život.

Měl-li člověk schopné vyzvědače a neméně schopné stopaře, kteří dokázali pomalý vůz sledovat a ve vhodné chvíli zasáhnout, byla to velice výnosná živnost. Pouze při tom nesmělo dojít k problémům. Však jim také proto jejich náčelník Soběslav neustále kladl na srdce, aby hlavně za žádnou cenu nezanechali nějaké stopy – a teď se jemu samotnému stane to, že zanechá nejenom stopy, nýbrž přímo očitého svědka svého činu!

A k úspěchu přitom stačilo tak málo! Přepadení se zdařilo nad očekávání snadno a trojice mužů na voze byla vyřízena dřív, než si stačili uvědomit, že se dostali do maléru. Jenže kdo mohl tušit, že v hloubi lesa celou akci vytřeštěně sleduje nějaký mladík, který se tam vypravil pytlačit či z jakého důvodu, a nyní přesně ví, co se tu stalo. Vlastně nebýt toho, že neopatrně prozradil svou přítomnost, Drahanovi muži by ani nevěděli, že byli sledováni, a to by bylo ještě daleko horší.

„No dobře, ale co s těmi mrtvolami, Drahane?“ naléhal Jošt.

„Tady v okolí je zakopat nemůžeme,“ odmítl oslovený vůdce přepadového oddílu běžnou praxi. „Jestli sem ten kluk přivede rychtáře a ten to tu nechá biřici prohledat, čerstvě rozkopanou zemi by snadno našli. A jakmile by z ní vyhrabali toho kupce s jeho pomocníky, půjdou nám po krku všichni od krajského popravce až po posledního zbrojnoše na okolních hradech. Hoďte je na ten vůz a zaházejte větvemi. Popojedeme pořádný kus cesty a pohřbíme je aspoň hodinu odtud. Tak dělejte, ať jsme co nejdřív pryč!“

1327 – Bez železa ani šipka 

Holec, mistr kovářského a zbrojířského řemesla na Pražském hradě, vztekle vybuchl: „A z čeho mám asi podle tebe dělat? Když nebudu mít železo, nevyrobím ani meč! Co meč, ani hrot šípu, a dokonce ani ten nejmenší hřebík!“

Lukeš, obchodník s železem, omluvně pokrčil rameny:

„Já ti naprosto rozumím, ale právě se vracím ze Žebráku, kde se v podhradí konají trhy se surovým železem a kde vždycky nakupuju od dodavatelů z okolí, jenže tentokrát jsem od nich dostal stěží polovinu toho, co obvykle, a to jsem ti taky dovezl,“ kývl bradou k vedle stojícímu vozu, na němž stála jedna otevřená truhla, ani ne do poloviny naplněná železnými slitky.

„A jak ti to vysvětlili?“

„No,“ podrbal se Lukeš rozpačitě v začínající pleši, „vlastně nijak.“

„Jak nijak? Něco ti přece říct museli, ne?“

„Že prý mají problémy, protože od zpracovatelů rudy dostávají mnohem míň železa než dřív.“

„To se jen tak najednou ve štolách těží míň rudy než obvykle?“

„Já nevím, na mne se nerozčiluj, já ji tam netěžím. Ostatně, to se občas stává, že se rudná žíla vytěží a je konec. Jestli se to teď v dolech na Zbirožsku a Hořovicku děje, tak se připrav, že časem bude ještě hůř.“

„A tohle mám říct králi, až se bude ptát, kde jsou zbraně na jeho nové válečné tažení? Copak já, já se z toho vykroutím, každý chápe, že bez suroviny se vyrábět nedá, ale jak to vysvětlíš ty, to tedy nevím.“

„Úplně stejně. Když horníci rudu nevytěží a když z ní hutníci nevytaví železo, s čím mám asi tak obchodovat? Na poli železo nenakopeš.“

Holec se s vypětím všech sil uklidnil: „Tohle tady my dva nevyřešíme, na to jsme moc malí páni. Ale až uvidím podkomořího, dám mu vědět, co se děje. Možná už o tom něco ví, a když ne, tak se to ode mne aspoň doví. Od toho má svůj úřad, aby se staral.“

„Výborný nápad. Za měsíc přijedu zase jako obvykle, tak snad aspoň jeden z nás bude mít nějaké lepší zprávy.“ Zbrojíř s obchodníkem si navzdory zvýšenými hlasy vedenému rozhovoru podali ruce a přátelsky je stiskli. Aby ne, vždyť se znali a obchodovali spolu dobrých deset let a na nápravě současných nesnází měli oboustranný zájem.

Mistr Holec byl sice pouhý staroměstský měšťan, chodící po Hradě v kožené zástěře, takže by se v tom zástupu nafintěných úředníků, komorníků a panošů mohl zdát osobou zcela bezvýznamnou, avšak pravý opak byl pravdou. Kdyby někdo z těch důležitě se nosících lokajů náhle zmizel, nebo kdyby jich naráz zmizelo i několik tuctů, sotva by to někomu s výjimkou jejich pánů stálo za povšimnutí, avšak kdyby zmizel nejvyšší mistr kovářského, zbrojířského a platnéřského řemesla, znamenalo by to katastrofu. Z toho důvodu si i vysoce postavení páni mistra Holce předcházeli a jednali s ním s největším respektem, protože kdyby se jim zlomil meč, poškodilo se brnění nebo je postihla jakákoliv jiná podobná nepříjemnost, na koho by se pak měli obrátit?

Proto když jednoho pozdně dubnového dopoledne mistr Holec na nádvoří Pražského hradu potkal pána Oldřicha Pluha z Rabštejna, zemského podkomořího, a hned se k němu hrnul se sdělením o výpadku v zásobování surovým železem, nejenže jej vznešený královský úředník neodbyl, nýbrž vyslechl jej naopak s největší pozorností. Ta se ještě zvýšila, poté co kovářský mistr podkomořímu jasně vyložil, o co jde a co je v sázce:

„Nějaké zásoby surového železa sice ještě mám, ale ty nevydrží věčně. A až dojdou a pokud se mezitím zásobování neobnoví, tak můžu uhasit výheň. S výrobou zbraní, brnění a nářadí bude konec. Když nebudu mít z čeho dělat, nevykovám ani mizerný hrot k šípu.“

„To je zlé,“ pronesl podkomoří zamyšleně, poté co zbrojířovy stížnosti vyslechl, „s tím se bude muset něco udělat. Bez kovů nemůžeme existovat. Děkuji ti za zprávu, mistře,“ pokýval vlídně hlavou. „Zjistím, o co se tu jedná.“

O dva dny později byl přijat na audienci Janem Lucemburským, jemuž o problémech s dodávkami železa do hradní kovárny a zbrojírny svědomitě poreferoval.

„To je nemilé,“ připustil král, „ale nechápu, proč se o to stará můj podkomoří. Jestli se nepletu, tak ta oblast s železnými štolami patří Rožmberkům a Zajícům z Valdeka, takže by se měli starat oni. Jsou to jejich důchody, které jim z těžby a zpracování železa plynou. Můj podkomoří by se měl zajímat spíš o moje důchody. S polským Lokýtkem jsem sice v Trnavě nedávno uzavřel mír, jenže s tím podvodníkem, co se vydává za polského krále, jsou pořád nějaké problémy a teď, co mi slezská knížata složila lenní slib, to nejspíš bude ještě horší. Možná že kvůli tomu budu muset dokonce znovu vytáhnout do války; je na ni ale všechno připraveno?“

„Nechť mi Vaše královská Milost promine,“ odvětil udatně zemský podkomoří, „ale příprava na válku není jen otázka důchodů, o které, jak věřím, se starám zodpovědně. Na válku jsou zapotřebí také zbraně a na zbraně železo. Proto mi ten náhlý pokles dodávek dělá starost, i když bych se tím podle Vaší Milosti vůbec neměl znepokojovat. A kromě toho, železo je potřebné i na pluhy, kosy a další zemědělské nářadí. Když ho nebude dost, výnosy polí se sníží, a když poklesne sklizeň, poklesnou i příjmy sedláků a jejich pánů. Pokud bude mezi lidmi méně peněz, budou pak méně utrácet na trzích v královských městech, proto tam bude jezdit méně trhovců, a tím pádem poklesnou příjmy královských měst z vybraných mýt a poplatků. A tím klesnou i důchody Vaší Milosti.“

„Dobrá, dobrá,“ odsekl rozmrzele král, kterého sice zbraně a peníze neobyčejně zajímaly, avšak o nějaké hnidopišské úřední poučování nestál ani trochu. „Nikdy jsem neřekl nic takového, pane z Rabštejna, že bys svůj úřad nezastával důstojným a prospěšným způsobem. A uznávám, že to, cos mi právě popsal, může být problém. Máš nějaký návrh, jak ho vyřešit?“

„V tuhle chvíli, dokud nebudeme mít nějaké bližší poznatky, se dá udělat jen málo. Je potřebné zjistit, co za tím vězí, jestli je to opravdu způsobeno klesající jakostí rudy, anebo je nutné hledat příčinu někde jinde. Například v zatajování části těžby, nebo v jejím vývozu do ciziny, a podobně. O to by se měli ve svém vlastním zájmu postarat páni Zajícové, Žerotínové a Rožmberkové. A taky pan biskup, protože některé doly se nacházejí na území biskupského města Rokycan a k němu náležejícího zboží. Asi by bylo vhodné je k tomu listinou s pečetí Vaší královské Milosti vyzvat. A teprve pak, až tu příčinu budeme znát, má smysl se zabývat její nápravou.“

„To je jasné, tedy až na to, že biskup Jan z Dražic je toho času v Avignonu, a nevypadá to, že by se odtamtud měl někdy v dohledné době vrátit.“

„Pošleme tedy list na pražské biskupství, tam už budou vědět, koho vyřízením té záležitosti následně pověřit.“

„Souhlasím, zařiď to, a až budeš vědět něco určitého, přijď mě informovat,“ přikývl král, dávaje jasně najevo, jak je rád, že může tu otravnou záležitost až na další odložit, a hlavně ji hodit na bedra svého podřízeného.

Zemský podkomoří, propuštěný z audience, se u dveří zdvořile uklonil, sám rád, že to má za sebou. Ve své úřadovně pak písaři nadiktoval několik listů pánům, na jejichž panství se železné doly nacházely, nechal je zapečetit a nakonec odeslat.

A vzápětí pustil celou záležitost z hlavy.

Záležitost s chybějícím železem se k Oldřichu Pluhovi vrátila zhruba o měsíc později, a to velmi nepříjemným způsobem. Nejprve tak, že znovu potkal zbrojíře Holce, který si mu postěžoval, že zásoby surového železa se mu ztenčily na posledních šest či sedm týdnů průměrné spotřeby, a potom že nastanou trable. Buď se pak v Praze a jejím okolí začnou rekvírovat všechny možné postradatelné výrobky obsahující železo, aby bylo s čím pracovat, anebo svou hradní dílnu zavře. Krátce nato do Pluhovy úřadovny dorazily dva listy od majitelů panství s ložisky železné rudy. Když si je přečetl, měl zemský podkomoří sto chutí nechat někoho zavřít do hradní hladomorny.

Od Oldřicha Zajíce, majitele Zbirohu, dostal na svůj dotaz lakonickou odpověď:

Ctěný pane Oldřichu z Rabštejna, v odpověď na tvůj list musím s politováním říci, že mi není známo nic o klesající těžbě železné rudy v dolech na mém zbirožském panství ani o snižujícím se obsahu železného kovu v rudě. Totéž mi potvrdil i můj bratr Zbyněk Zajíc, sezením na Žebráku.

Lituji, že ti nemohu dát příznivější odpověď.

Z rožmberské kanceláře přišla odpověď neméně stručná a ještě o poznání strožejším slohem psaná: 

Pánu Oldřichu Pluhovi z Rabštejna, královskému podkomořímu 

Podle sdělení našich horníků a kovolijců probíhá těžba železné rudy i následná tavba surového železa z ní v obvyklém rozsahu. O žádných výpadcích jakéhokoliv druhu nám není nic známo, pokud by však v budoucnu nějaké problémy nastaly, budeme o nich, přestože to nespadá do kompetence královské komory, úřad podkomořího neprodleně informovat.

Od Žerotínů a z biskupského úřadu nepřišla odpověď žádná.

Podkomoří nadával, až se stěny otřásaly, ale s výjimkou toho, že si trochu ulevil, nic to neměnilo na faktu, že pro náhlý výpadek v dodávkách surového železa na Pražský hrad chybělo jakékoliv vysvětlení.

Jelikož Jan Lucemburský se během týdne, nejvýše dvou chystal České království opustit a odjet do svého oblíbeného domovského Lucemburska, obrátil se pán z Rabštejna, nevěda si rady, na Hynka Berku z Dubé, Nejvyššího purkrabí. Ten byl z titulu svého úřadu nejmocnějším mužem v zemi hned po králi a až král odjede, bude ho za jeho nepřítomnosti zastupovat. To bude dobré, Oldřich Pluh měl s purkrabím velice slušné vztahy. Jenomže než se tak stane, Jan Lucemburský byl ještě pořád v Praze a o té zpropadené železné záležitosti si od podkomořího vyžádal zprávu.

„Něco už jsem o tom zaslechl,“ připustil Hynek Berka, poté co vyslechl Pluhovy nářky. „Ale překvapuje mě, že právě ti, na jejichž panstvích se ruda těží, nemají, co by k tomu řekli. Pokud samozřejmě do těch odpovědí na tvé listy napsali pravdu.“

„Ale z jakého důvodu by měli lhát?“

„To já nevím, ale uvědom si, že k těm, co ty odpovědi pro tebe psali, se žádná informace o důlních problémech ani nemusela donést. Jestliže, jak jsi naznačil, se třeba jen v některých štolách snížil obsah kovu v žíle, anebo rudná žíla úplně vymizela, tak jim to těžaři ani nemuseli oznamovat. Taky proč, ložisko mají pronajaté, a dokud platí stanovený nájem, nikoho nic nezajímá. Těžaři se v takovém případě nejspíš narychlo pokoušejí najít novou žílu, aby ložisko, do kterého investovali velké peníze, nemuseli opustit. To by jim neprospělo ani ve vztahu k majitelům, kteří by tím přišli o zdroj příjmů. Víš přece, jak to často dopadá s posly špatných zpráv. Zajícové i Rožmberkové mají ze železa příjmy značné, a proto by asi nebyli rádi, pokud by se jim najednou začaly krátit.“

„To se ale přece nedá tutlat natrvalo.“

„Natrvalo ne,“ uznal purkrabí. „Ale krátkodobě ano, a pokud by se mezitím podařilo narazit na novou žílu, nikdo by se nic nedověděl. Teprve když by těžba poklesla dlouhodobě, museli by těžaři s pravdou ven.“

„Jenže když to potrvá delší čas, tak se mezitím vyčerpají všechny zásoby, které kováři nejen na Hradě, ale v celé zemi mají. Nějakou dobu můžeme vydržet ještě tím, že necháme roztavit všelijaké staré železné harampádí, které kde vyhrabeme, ale co budeme dělat potom?“

Hynek Berka se rozpačitě poškrabal na hlavě: „To by byla potíž,“ zatvářil se starostlivě. „Král sice co nevidět odjede mimo Čechy a nějakou dobu se nevrátí, jenže pokud ten problém do jeho návratu nevyřešíme… Nejhorší na tom je, že jsi ho stačil informovat ještě před jeho odjezdem do Lucemburska, takže jestli se vrátí a nic se v té věci nezmění, budou pro něj všichni úředníci banda neschopných blbců, co ani nedokážou sehnat železo pro kováře.“

„Je to ještě horší, protože král po mně chce zprávu ještě před svým odjezdem. Asi proto, jak se zmiňoval, že potřebuje nové zbraně na válečné tažení do Polska, pokud by chtěl kníže Lokýtek dělat nějaké potíže.“

„No, jestli teď odjede, tak se pro ty zbraně hned tak nevrátí, takže s tou jejich potřebou to není tak žhavé,“ usoudil purkrabí. „Ale proč se nevypravíš na inspekci dolů osobně? Kromě toho, že jsi podkomoří, tak jsi přece taky křivoklátský purkrabí, přičemž značná část těch železných dolů se nachází v křivoklátských lesích.“

„To je výborný nápad,“ řekl Oldřich Pluh ironicky.

„Zkus si představit, že bys byl na místě Zajíců ty sám a já bych vtrhnul na tvoje panství vyzvídat, prohlížet přísně střežené doly a zpovídat tvé poddané.“

„To je snadná představa, hnal bych tě jako nadmutou kozu.“

„Tak vidíš. Proč myslíš, že Zajícové nebo Rožmberkové budou vstřícnější než páni z Dubé?“

„Možná bych pro tebe měl radu.“

„Ať ti za ni požehná nebe.“

„Zkus zajít za Blahotou. Je to nejen velitel hradní posádky, ale i moc chytrý a šikovný chlap a před pár lety v těch končinách, se kterými máš problém, něco vyšetřoval, takže to tam zná. Týkalo se to nějakých loupežných vrahů, nebo něčeho takového. Možná by pro tebe měl nějaký nápad.“

„S Blahotou se znám velice dobře, před pěti roky z pověření Jana Lucemburského pátral na Křivoklátě po strašidle. Díky tomu vím, že je opravdu velice chytrý, stejně jako jeho přítel kanovník Kryštof. Ale jestli jsi mi chtěl zvednout náladu poukázáním na loupežné vrahy, tak to se ti teda moc nepovedlo.“

Hynek Berka omluvně pokrčil rameny: „Nejde ani tak o náladu, ale o to, aby železa bylo dost. Jestli ti Blahota vytrhne trn z paty, ještě mi přijdeš poděkovat.“

„Tím si buď jistý,“ pronesl podkomoří upřímně. „Myslíš, že bys mi kdyžtak mohl Blahotu na pár dní půjčit?“

„O tom se domluvíme až podle toho, jestli ti bude schopný něco poradit. Ale to ti povídám, pokud ti vyhovím, budeš u mě mít pořádný dluh. To se nespraví jednou pitkou v šenku. Blahota je moje pravá ruka, a když ho na Hradě postrádám, všechno okolo strážních služeb jde na levačku.“

„Jestli to díky Blahotovi dobře dopadne, řekni si, o co chceš. Mně nějak došly nápady.“

„Tak víš co, pojď za ním se mnou rovnou teď.“ Zanedlouho, po několika nezbytných doptáváních, rytíře Blahotu našli, jak si zkoumavě prohlíží stínku hradebního cimbuří směrem do Brusnického příkopu. Přestože k nim stál zády, na první pohled jej prozrazovala jeho obrovitá postava.

„Blahoto, máš chvilku čas?“ vyrukoval bez jakýchkoliv okolků Hynek Berka na velitele hradní posádky. Nejenže byl jeho přímým nadřízeným, ale spojovalo je i dávné přátelství z mládí, kdy byl Blahota velitelem stráží na Bezdězu, jenž patřil Berkovu otci. Proto spolu jednali o poznání důvěrněji a bez nějakých společenských bariér, jaké jinak nejvyššího úředníka království obklopovaly.

„Samozřejmě,“ odvrátil se rytíř od hradeb, přesto však považoval za svou povinnost upozornit: „Tady ten zub by potřeboval opravit.“

„To nehoří,“ mávl Nejvyšší purkrabí rukou. „Momentálně máme horší problém. S Oldřichem Pluhem se prý znáš.“

„Jistě, před pár lety jsme si na Křivoklátě něco užili,“ usmál se statný válečník a podával křivoklátskému purkrabímu a zemskému podkomoří v jedné osobě ruku. Možná že to nebylo tak docela podle etikety, poněvadž stejně jako Hynek Berka, i Oldřich Pluh patřil jako zemský podkomoří mezi příslušníky sboru nejvyšších zemských úředníků a ruku měl tedy podávat on, jenže oba muži se před lety na Křivoklátě spřátelili, a byl to Pluh, kdo měl z nich obou být tomu druhému za co vděčný.

Křivoklátský purkrabí si toho byl dobře vědom, a hned na ty někdejší časy poukázal: „Před lety jste mi ty a tvůj přítel Kryštof moc pomohli. Ani nevíš, jak trapně se cítím, že se na tebe obracím s novým problémem.“

Blahota si v duchu pomyslel, že Pluhova žádost je dokonalým důkazem platnosti přísloví: „Prokážeš-li někomu dobrodiní, on si na to vzpomene, až zase bude něco potřebovat.“

Aby to zbytečně neprotahoval, jen se stručně zeptal:

„O co se jedná?“

Oldřich Pluh mu tedy v krátkosti popsal své nesnáze, načež dodal: „Vím, že jste se s Kryštofem v minulosti podíleli i na dalších případech v Křivoklátském hvozdu, takže si k řešení těch potíží s mizejícím železem nedovedu představit nikoho povolanějšího. Ale dost to spěchá, král se v dohledné době chystá odjet do Lucemburska, takže bych pro něj aspoň nějaké zprávy potřeboval tak do týdne.“

Blahota se malinko zamračil, vzápětí si však uvědomil, že jen málokdo na Hradě je na zásobování železem či spíše výrobků z něj závislý tak jako velitel hradní posádky. Čili on sám. „Ty s tím souhlasíš, Hynku?“ zeptal se proto familiárně svého dlouholetého přítele.

„Pokud teď nemáš nic neodkladného, tak ano. Skončit bez železa by bylo opravdu velice nepříjemné.“

„Dobře, ujmu se toho,“ přikývl mohutný rytíř. „Ale bez Kryštofa. Nebo aspoň zatím bez Kryštofa, který je toho času na Zbraslavském klášteře, k jehož obci patří, na oslavě svatodušních svátků. A až se odtamtud vrátí, vůbec není jisté, že ho probošt pustí na další výpravu, která podle jeho názoru nemá nic společného s duchovním stavem a pro kanovníka metropolitní kapituly je tudíž zcela nevhodná,“ okomentoval dobře známý postoj probošta svatovítské kapituly.

„Pokud by to bylo ještě potřeba, já mu to u bratra vyjednám,“ ušklíbl se zvesela Nejvyšší purkrabí, protože v celém království bylo jen málo věcí, do nichž by mocný rod pánů z Dubé tak či onak nezasahoval. Zatímco Hynek Berka byl Nejvyšším purkrabím neboli nejmocnějším světským úředníkem v zemi, jeho starší bratr Jindřich Berka řečený Scholaris byl proboštem metropolitní kapituly u svatého Víta, a tedy jedním z nejmocnějších příslušníků stavu duchovního. „A pro klid tvé duše, než se vrátíš, to cimbuří nechám opravit.“

2026 – Zase do práce 

Julie Navrátilová se po tříleté pauze vracela „na místo činu“ do Archeologického ústavu. Ne že by se zde během předchozích tří let nikdy neukázala, ale zaskočit během mateřské dovolené na kafe za přáteli a vrátit se zpátky do rachoty, to jsou dvě naprosto rozdílné věci. Přes její počáteční obavy, jak se opět vpraví do rutiny archeologického výzkumu, realita se ukázala být o mnoho snadnější, než čekala. Ne snad, že by měla strach ze svého znovupřijetí kolegy; se všemi vycházela velice dobře, některým z nich dokonce během své mateřské na dálku „online“ vypomohla. To, co v ní budilo určitý pocit nejistoty, byly předpokládané změny na pracovišti. Přece jenom, za tři roky se toho může změnit poměrně dost, i když lidé zůstanou stále ti samí. Nové počítače, nový software, nové projekty, nové formuláře pro úředního šimla a kdeco dalšího.

Avšak Julie brzy přišla na to, že její starosti nejsou na místě. Středověké oddělení Archeologického ústavu se ctí dostálo svému zaměření na dobu, kdy se člověk narodil, prožil sebedelší život a nakonec zemřel, aniž se životní podmínky ve světě okolo něj jakkoliv změnily. Snad až na nějaký ten občasný mor či válku. Ústav celým svým charakterem a způsobem fungování připomínal muzejní exponát, který, uzavřen ve vitríně, již žádným dalším změnám nepodléhá.

Juliina kancelář, kterou sdílela se svým kolegou Frantou Jelínkem, vypadala úplně stejně, jako když ji před třemi roky opustila – akorát že nábytek byl ještě o něco sešlejší než dřív.

„Jako bych odešla před víkendem,“ zkonstatovala pobaveně. „Nic se tu nezměnilo.“

„To není pravda,“ oponoval její kolega. „Od loňska máme novou varnou konvici na kafe.“

„Na kterou jste se ale,“ namítla, „skládali sami. Dobře si to pamatuju, byla jsem se tu tou dobou pochlubit Eliškou a Markétkou, abyste viděli, jak rostou. A na tu konvici jsem padesáti kačkama sama přispěla taky.“

„Jo,“ zatvářil se znechuceně Franta. „Tohle si vyřiď s ministerstvem kultury! Měli jsme přislíbenou dotaci na nový nábytek a nějaké počítače, jenže ti nahoře,“ ukázal palcem vzhůru, „všechny slíbené peníze seškrtali. Že prý to není pro charakter naší práce nezbytné a že se musí šetřit, protože minulá vláda za čtyři roky svého bačování nasekala dluhy na generaci dopředu. No, ne že by nenasekala, jenže proč to máme odnášet zrovna my?“

„Jako odborník na feudalismus bys měl mít pro podobné poměry pochopení,“ ušklíbla se Julie. „Ani tehdy chyby panovníků neodnášelo urozené panstvo, ale prostý lid jako my. Ovšem to, že to pro naši práci není nezbytné… to někdo nahoře fakt chce, abysme fungovali jako páter Krolmus¹ blahé paměti?“

„Jo, holka,“ povzdychl si Franta, „nejvyšší čas, aby sis začala zvykat. Co se chystáš dělat?“

„Jak to myslíš?“

„No, jako čemu se budeš věnovat? Jsi naše hvězda na křivoklátské lesy.“

„Nestraš! Ještě jsem si ani nestačila vybalit z tašky hrnek a pár dalších blbostí a ty bys mě hned honil do práce!“

„Hm, nechci tě honit, ale možná bys s tím vybalováním měla pohnout. Máme teď docela napilno.“

„Jak to, co se děje?“

„Co by, normální záchranné výzkumy. Furt se někde něco staví a při tom se každou chvíli narazí na nějaké naleziště. Nebo jsi snad při tom žvatlání na svoje dvojčata zapomněla, co tu děláme?“

Uchechtla se: „Ne, to vážně ne. Mimo jiné i kvůli tobě a tomu Vydřiduchu,“ připomněla Frantovo angažmá na bezvýznamné zřícenině jménem Vydřiduch v rokycanském okrese, na němž se jako poradce sama podílela.

„No vidíš,“ přikývl její kolega, „to mi zrovna připomíná, že jsem nedávno četl o projektu souboru rodinných domků na Berounsku. Na zelené louce. Třeba přitom objeví pozůstatky nějaké zaniklé středověké vsi, to by v těch končinách byla vyloženě tvoje parketa.“

„Hm,“ zatvářila se skepticky, „že bych z toho jásala, to teda ne. Já jsem spíš na hrady.“

„Jo aha! Tak zrovna ty mě poučuj o feudálních poměrech! Vesnice, kde žil sprostej lid, není dost nóbl. Paní kněžna se zajímá jenom o hrady.“

Julie se zasmála: „Zásah, jedna jedna. No dobře, a máš nějaké informace, že by tam v místě té výstavby opravdu na něco zajímavého narazili?“

„Zatím ne, ten developerský projekt ještě ani není schválený, a kromě toho, já tomu tady nešéfuju. Už jsi mluvila se starým?“

„Jen jsem ho byla pozdravit a ohlásit se mu, jinak nic.“

„Tak buď klidná, on tě dlouho flákat nenechá.“

K pozvání do šéfovy svatyně došlo o půldruhé hodiny později. Po nezbytných úvodních ceremoniích, týkajících se potřásání ploutví se slovy „tak vás tady zase máme, Julie“ a dotazování „co doma, jak rostou holky“ a podobně, přišla konečně řeč na pracovní záležitosti.

„Nemám teď žádný pořádný úkol, který bych vám mohl svěřit,“ dověděla se Julie ke své úlevě, poněvadž nastoupit po třech letech zpátky do práce, ke všemu prvního září, což vytvářelo nepříjemné asociace se začátkem školního roku, to není žádná radost; uvítala by proto pár dní klidu na rozkoukání a adaptaci, a ne hned nějaký „pořádný úkol“. „Ale pokud se neurazíte, měl bych tu jednu věc, která by vás mohla zajímat, protože souvisí s Křivoklátským hvozdem. Není to nic velkého, pár výjezdů na povrchový sběr.“

„Teď v září bude fajn vyrazit na obhlídku do terénu,“ pousmála se Julie, poněvadž terénní průzkum ji bavil neporovnatelně víc než kancelářská práce nad nalezenými artefakty. „Čeho by se to mělo týkat?“

„Středověkých lokalit, ve kterých se u nás za Lucemburků těžila železná ruda.“

„Takže Dobříšsko, Berounsko a Jinecko.“

„To taky, a k tomu Rokycansko.“

„To ale nespadá pod působnost našeho ústavu,“ podivila se Julie.

„Máte pravdu, tohle má pod palcem plzeňský památkový ústav. Ale jelikož se středověká naleziště v Plzeňském a Středočeském kraji překrývají, požádali nás o pomoc. Aspoň na to nebudete sama.“

„To mi vůbec nevadí, ale jen abych věděla, na čem jsem, velí tomu kdo? My, nebo oni?“

„Oni,“ přiznal šéf. „Jak jsem říkal, požádali nás o pomoc.“

„A kolik na to mám času?“

„Kolik bude potřeba, tohle určují oni. Ale jsem si jistý, že do konce září to budete mít za sebou.“

„Na koho bych se tam měla obrátit?“

„Zuzana vám dá kontakt,“ odpověděl šéf, ale jak to říkal, v očích mu pobaveně zablýsklo.

Šéfova sekretářka Řeháková, které ale v celém ústavu nikdo neřekl jinak než křestním jménem Zuzana, byla asi o patnáct let starší než Julie, nicméně bez ohledu na určitý věkový odstup byly velice dobrými kamarádkami.

„Prý máš pro mě nějaký kontakt v Plzni?“ obrátila se na ni Julie hned poté, co vyšla z šéfovy pracovny.

„Mám. Víš, o co jde?“

„Nějaká spolupráce na středověkých železných dolech.“

„To je všechno?“

„Podrobnosti se mám dozvědět od Plzeňáků, prý je to v jejich gesci.“

„Aha,“ zaváhala Zuzana a zatvářila se přitom poněkud záhadně. „To je pravda.“

„Počkej, ty víš něco bližšího?“

„Já… no, tak já ti dám to číslo,“ vyhnula se sekretářka odpovědi a vzápětí Julii na malý lístek papíru napsala devět číslic. „Asi bys to neměla moc odkládat, z té Plzně se nám ozvali už předminulý týden, ale šéf to s ohledem na tvůj návrat z mateřské odkládal až do dneška.“

„Neboj, ozvu se jim ještě dneska.“

Až teprve když usedla ke svému pracovnímu stolu, uvědomila si, že vlastně neví, komu to má volat. Na lístku bylo sice napsané číslo, ale žádné jméno. Julie chtěla v první chvíli zajít za sekretářkou a požádat o doplňující informaci, avšak nakonec nad tím mávla rukou. No co, prostě zavolá a někdo se jí ozve.

Vytáhla z kabelky telefon a hned byla nucená čelit Frantovu vyjevenému pohledu: „Co to máš? Tys někde ukradla starověký artefakt?“

„Dělej si srandu z někoho jiného,“ rozevřela Julie hrdě své tlačítkové „véčko“.

„No dobře, nic ve zlým, ale nepřeháníš to trochu s tou archeologií?“

„Já mám zásadu, že čím chytřejší mobil, tím blbější majitel,“ odtušila důstojně. „I kdyby nebyl, když si ho pořizoval, časem nad ním zblbne.“

„No, jestli tím narážíš na ty zombíky, co chodí jako ve snách se sluchátky na uších a pohledem přilepeným na displej a hrají stupidní hry, i když přecházejí přes ulici, tak v tom bych s tebou souhlasil,“ uznal Franta Jelínek.

„Je to děsně návykový, proto jsem se naučil nosit telefon v kapse a nevzít ho do ruky, dokud někomu nepotřebuju napsat nebo zavolat. Anebo dokud někdo nezavolá mně.“

„Moje řeč, ale k čemu ti potom je telefon za já nevím kolik tisíc, když s ním neděláš nic jiného než já? Akorát že ten můj stál osm stovek.“

„Čas od času si člověk potřebuje něco najít, i kdyby to byl jenom jízdní řád autobusu. A kromě toho mám v mobilu navigaci, a to musíš uznat, že se hodí, když jedeš autem někam, kde to neznáš. Že ty budeš taková ta macecha, která svým dětem mobil až kdoví do kolika let nekoupí?“

„To si piš! Na to je mám moc ráda, než abych z nich chtěla vypěstovat závisláky.“

„Dobře činíš.“

„Navrhuju remízu,“ řekla Julie, zatímco do klávesnice vymačkávala číslo získané od Zuzany. A vzápětí vykulila oči, když se jí po zmáčknutí deváté číslice na displeji rozsvítilo jméno Lucka.

„Já ho zabiju,“ zavrtěla pobaveně hlavou, ale navzdory vyslovenému záměru to pronesla vlídným, skoro až laskavým tónem.

„Koho?“

„Starýho, koho jinýho.“

„Jak to, co ti proved?“

„Právě že nic.“

„Fajn,“ pokýval Franta hlavou. „A teď to zkus ještě jednou a srozumitelněji.“

„Dal mi úkol, že prý na něm mám spolupracovat s někým z Plzně.“

„No a?“

„Nazdar, Lucko! Prý máš pro mě kšeft.“

„Ech… cože?“