Petr Študent 

Vlakař 

Ilustrace na obálce Petr Študent 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Petr Študent, 2026 

Ilustrace na obálce © Petr Študent, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-2757-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-2758-6 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Duben 1938 

1 

Adolf Klein jen nerad měnil své zvyky. Spláchnout prach poštovního vagónu patřil k jeho nejoblíbenějším. Do brněnské Stopkovy pivnice chodil nejraději sám. Kolegů si během dlouhé jízdy vlakové pošty užil ažaž. Rád si v klidu přečetl Poštovní obzor, Moravské slovo a i dříve celkem umírněný Tagesbote, ve kterém bylo, podle Adolfova mínění, až moc toho přechytralého jmenovce z Berlína. Ani od svých dospělých synů si nedal namluvit, že správný Němec by neměl pít české pivo v české hospodě.

Stejně jako jeho otec si i Adolf vždy nejdříve v pěně odfoukl prostor pro knír a pak naráz vypil půl sklenice. Nejen tím mu byl příkladem. Jeho otec až do penze sloužil jako poštmistr poštovního úřadu ve Ždánicích. Malý Adolf se vždy těšil, až ho po škole vezme k sobě na kozlík a společně odvezou poštu k vlaku na nádraží do Bučovic. Tam obdivoval panstvo v krásném poštovním vagónu, který jej fascinoval už jen tím, že to vlastně byly vagóny dva, spojené měchem. Obdivoval, jak úředník z vlakové pošty přísně dirigoval překládku pytlů, krabic a košů a nestrpěl sebemenší nesrovnalost. Z vagónu vždy hned po příjezdu vyskočil poštovní sluha, a než skončila nakládka, z nádražní hospody přinesl tác sklenic piva a párků velejemných bučovických uzenek. Adolf toužil po tom, aby v takovém vagónu mohl jezdit taky.

Z příjemného rozpoložení Adolfa vyrušil hlasitý pozdrav nově příchozího.

„Servus, Dolfi! Ty stará vojno!“

Adolf zvedl oči od novin a pohlédl přes malé pozlacené brýle na narušitele svého klidu.

„Vida! Herr komisař Gurke – chlouba brněnské kriminální policie. Neruš mé kruhy… A neříkej mi Dolfi. Tak mi může říkat jen má milovaná žena.“

„Pořád nabručený. Ty se nikdy nezměníš.“

„Zato ty jsi samá změna. Tady jsem tě neviděl, ani nepamatuju.“

„Brzo se budou dít velké věci. Tak jsem si myslel…“

„Už je to tu zas!“ nenechal ho Adolf domluvit. „Do té vaší partaje mě nedostaneš. Nebožtík tchán byl socialista a ten mi vyprávěl takové zkazky z parlamentu, že by se i ras styděl.“

„Parlament je přežitek. Teď je jiná doba.“

„Už jste mi dočista pobláznili Heinricha a teď už začíná mluvit jako ten Henlein i Karl. Ještěže Emilka má dost rozumu. Děkuju, nemám zájem.“

„Škoda. V jádru jsi dobrý Němec. Jen to v tobě probudit.“

„To je pořád, že ten či onen je dobrý Němec a že ten či onen je zářný příklad dokonalého Čecha. Všichni už se docela zbláznili! Jedni z Hitlera a druzí z Beneše!“

„No, jak myslíš,“ řekl Gurke smířlivě, protože dnes agitaci neměl nijak zvlášť v plánu.

Ale Adolf byl v ráži.

„A co se mi stane, až padne republika do náruče té slavné třetí říše, jak o tom ten holomek Henlein neustále řeční? Budu politicky nespolehlivý jen proto, že jsem si vzal za ženu Češku?“

Dořečnil a zhluboka se napil.

„Ty to vidíš moc černě,“ konstatoval Gurke.

„A ty zas moc hnědě,“ kontroval Adolf. „Z toho všeho nevzejde nic dobrého. Na to vem jed. Tak proti sobě štveme, jak to jde, a vzájemně se fackujeme na potkání.“

„Pokud vím, tak na fackování Němců jsi přeborník ty…,“ poznamenal Gurke.

„Neměl se navážet do Milady. Dostal, co zasloužil.“

„To byl taky nápad, vzít ji do Deutsches Hausu…“

„Ty si to myslíš taky? Takže dobrý Němec znamená, že se nesmí s Čechy bavit, a už vůbec ne se s nimi ženit? Dej mi s tím pokoj.“

„Ty jsi případ. Hlavně mít svůj klid a o nic se nestarat,“ snažil se Gurke Adolfa uklidnit a dostat se konečně k tomu, proč za ním ke Stopkovi přišel. Ale zatím to vypadalo, že se k tomu jen tak nedostane.

„A kdo by se chtěl starat o hlouposti? Za chvíli je mně čtyřiapadesát a už to nějak doklepu. Ale tady to dopadne jak s Rakouskem. Německo tam napochodovalo bajonet auf a bylo po něm ein zwei.“

„V plebiscitu si připojení k říši zvolili dobrovolně.“

„S kvérem u hlavy! To jsou způsoby Herr Hitlera! Kolegové, co jezdí z Vídně, povídali, že od nich z úřadu už hodně lidí zavřeli do pracovního tábora někde u Mnichova. A proč? Protože si dovolili nesouhlasit s anšlusem!“

„Nedáme si raději skleničku něčeho ostřejšího?“

„Ke kořalce musí být nějaký dobrý důvod.“

„Taky že je! Musím na čas odjet.“

„Povyšují tě do Prahy? Nebo snad do Berlína?“

„Kdepak. Byl jsem až do odvolání zproštěn služby.“

„No to je mi novina! A pročpak?“

„Asi proti mně něco mají. Řekl bych, že Češi Němce u policie teď moc nechtějí. Nedůvěřují nám. No vlastně, ani se moc nedivím… Ale nebude to na dlouho. Brzy se vrátím.“

„Ty seš si nějak moc jistý.“

„Mám své moc dobré informace přímo z říše. V pohraničí už to vře. Musím tam jet. Es kommt der Tag, milý Dolfi. Brzy se budeš muset rozhodnout, jinak za tebe budou rozhodovat jiní.“

Gurke dopil své pivo a rozloučil se.

Adolf byl z Gurkeho rozmrzelý. Dřív s kamarádem z války chodil na kuželky a kulečník, ale on teď hodně času trávil na schůzích v Deutsches Hausu. Už se nedokázal soustředit na své noviny, a tak jen zíral před sebe a přemýšlel, jestli Gurke přeci jen nemá pravdu, protože on vždycky věděl, kam se bude prapor ve větru otáčet. Že by se teď mýlil?

Adolf zaplatil útratu, oblékl se a vyrazil na náměstí na šalinu. V trafice si koupil krabičku viržinek, kterou uložil do koženého kufříku. Nebýt služební čepice se znakem Československé pošty, vypadal by jako lékař, který jede navštívit pacienta.

2 

Po studiích na gymnáziu v Lundenburgu nastoupil Adolf na hodonínské poště v hodnosti poštovního adjunkta. Pracoval na balíkové expedici a získával první zkušenosti.

Povinnou vojnu si Adolf odbyl jako jednoroční dobrovolník v Salzburgu. Otec s jeho rozhodnutím takto si zkrátit vojnu nesouhlasil, ale Adolf si prosadil svou a otec nakonec ustoupil. Všechny náklady na výstroj a stravu si ale musel Adolf hradit ze svých úspor. Jako vše ostatní i vojenskou službu vzal zodpovědně a po důstojnických zkouškách odešel do civilu jako poručík v záloze.

Po vojně se v Brně přihlásil do náročného podúřednického kurzu pro zaměstnance vlakových pošt, který absolvoval jako nejlepší ze všech. Původně měl v plánu vrátit se na poštu v Hodoníně, ale byla mu nabídnuta roční praxe na všech pracovištích poštovní přepravy nádražního poštovního úřadu Brno 2 s tím, že po roce nastoupí na velmi dobře placené místo u vlakových pošt. S tím Adolf nadšeně souhlasil a najal si malý byt na Cejlu. Domů, do Ždánic, ale jezdil, jak jen to šlo, nejen pro dobroty z maminčiny plotny. Poštmistr Adolf Klein starší a poslanec říšské rady Jaromír Vitásek byli dávní přátelé, které spojovaly útrapy ve válce s Pruskem. Často o válce vyprávěli a vždy ve svých historkách kladli důraz na význam chlapského kamarádství. Kleinovi navštěvovali Vitáskovy v Hodoníně a mnohokrát přijali i pozvání do jeho poslaneckého apartmánu ve Vídni. Vitáskovi zase rádi jezdili do Ždánic na letní byt u Kleinů. Jejich dceři Miladě se mladý Adolf líbil a rodiče nebyli proti. K většímu sblížení došlo až na plese socialistů v Hodoníně, kam je Vitásek uvedl jako své osobní hosty. Otcové posléze dohodli výši Miladina věna, jehož polovina byla vázaná na Adolfovo povýšení na poštovního úředníka s definitivou.

Mladí manželé Kleinovi pak bydleli v Adolfově mládeneckém bytě. Ale netrvalo dlouho a Adolf se mohl tchánovi pochlubit dekretem o povýšení. Pyšný tchán svolal do Hodonína celou rodinu a dceři slavnostně předal zbytek věna.

Kleinovi si vyhlédli pěkný dvoupatrový dům u zastávky šaliny vedle staré celnice na Vídeňce. Polovinu kupní ceny domu financovaly úspory a věno, polovinu výhodný úvěr pro státní zaměstnance od vídeňské banky Union.

Přízemí domu manželé Kleinovi nechali přestavět na krám, který pronajali hokynáři Patočkovi. I tak jim zbylo k bydlení pět z původních osmi místností. Za domem byla malá zahrada, kde paní Milada pěstovala zeleninu a měla tam i kurník.

Adolf měl to místo na kraji Brna rád. S Miladou se procházel pěšinkami po stráních nad Svratkou a většinou došli až ke střelnici v Pisárkách, kde si dali pivo a kávu. A když byli synové ještě malí hoši, došlo i na koupání v řece.

Pak přišla válka.

V září 1915 byl povolán i Adolf a už v říjnu pochodoval s jedenáctou marškumpanií 14. zeměbraneckého pluku na bojiště v Haliči.

V dubnu 1916 Adolfa poslali na polní poštu s důležitou zprávou. Tam narazil na zoufalého Gurkeho, téměř zasypaného hromadami zásilek. Byl ve svém úřadu zcela osamocen, poté co se jeho dva kolegové nevrátili z pochůzky k zákopům. Adolf usoudil, že takto vedené polní poště nemůže předat důležitou zprávu k odeslání. Přiložil ruku k dílu a zanedlouho se z haldy balíčků staly úhledné hromádky i s potřebnou dokumentací. A když vděčný Gurke zjistil, že je Adolf ještě k tomu krajan z Moravy, nelenil a okamžitě u velitele zařídil jeho převelení.

Den poté byla před Lvovem jeho marškumpanie rozstřílena na padrť. Setkání s Gurkem mu zachránilo život.

Když v prosinci roku 1917 nesli do zákopů balíčky s vánoční poštou, zahájili Rusové nečekaně útok. V prudké přestřelce byl Gurke zraněn a začal silně krvácet z tříselné tepny. Adolfovi se podařilo krvácení zastavit a bezvládného Gurkeho odtáhl na obvaziště v týle. Sám schytal nad koleno zbloudilou střepinu granátu. Gurke byl zachráněn a z Adolfova kolene se podařilo vyjmout největší kus střepiny. Nepatrný kousek tam ale zůstal a Adolfovi čas od času krutě připomněl, co to byla válka. Noční můry s těžkými kulomety a bodáky na puškách ho nepřestaly děsit.

Z Adolfa a Gurkeho se stali nerozluční přátelé.

Ale časy se změnily a nejen Gurke s nimi. Měnily se i Adolfovy děti. Podle jeho názoru k lepšímu jen dcera Emilia, která rostla do krásy a chytrosti a které Adolf mínil po maturitě dopřát další studia.

Se syny ale spokojen nebyl. Stávali se z nich opakovači hesel Sudetoněmecké strany, kterou Adolf nesnášel, a téměř každá jejich návštěva v jeho domě skončila hádkou.

Manželka Milada byla symbolem stálosti a někdy až zoufalé snahy udržet v rodině klid a mír.

A teď že by mělo být všechno jinak?

Adolfovi to nedávalo smysl. Vždyť všechno dobře fungovalo! Ale Němci se v Brně s Čechy už nemohli vystát. Jeden den pochodovali městem turneři a hned druhý den na náměstí Svobody natřásali peří sokoli. Národní obrozenectví zasáhlo oba národy a začaly pře o tom, čí je Brno.

Adolf chtěl pochopit, proč jeho syny tak uchvátili hluční henleinovci se všemi těmi uniformami, pochodněmi, bubny a idejemi. Sáhl proto po Hitlerově knize, kterou mu daroval Heinrich. S velkým přemáháním přečetl ani ne polovinu a synům rozuměl ještě méně než předtím. Mein Kampf pak dobojoval jako papír na podpal.

3 

Když odemykal dveře domu, zvon kostela svatého Leopolda právě odbíjel šestou hodinu večerní a Vídeňskou ulici pomalu křižoval vlak z blízké cihelny.

„Jaká byla služba, Dolfi? Máš už hlad?“ zeptala se ho jeho žena Milada hned v předsíni.

„Služba jako každá jiná. Hmm,“ nasál vůni od plotny.

„Cítím řízek.“

„Řezník říkal, že to tele ještě včera bučelo.“

„Nemluv takové řeči a raději postav vodu na kávu, ať si ji můžu dát hned po jídle.“

Milada se smála, ale už svého muže dál nedráždila.

Věděla, že by neublížil ani mouše – natož teleti.

„Bábovku ke kávě nám přinesla Králová,“ oznámila mu.

„Ptala se, jestli by ses nepřimluvil za tu jejich Marušku, která chce mermomocí pracovat na poště.“

„Řekni jí, že jsem malý pán. Přeci nemohu ručit úplně za každého.“

„S panem místoředitelem dobře vycházíte. Jen kvůli tobě je tím, čím je. Až tak malý pán nejsi.“

„Jsem, nejsem. Já to nemám rád.“

„A není to něčím jiným?“

„Miladko, nech mě sníst v klidu ten řízek.“

„Je to tím, že je to ženská, a navíc mladá? Nic pro ctěné pány úředníky.“

„Řízek!“

„Mám pravdu, že?“

„Ještě ty s tím začínej. Jako bych neměl dost svých starostí, ještě mám myslet na protekci pro nějakou slečinku. V Jihlavě jsem musel krotit vášně u vykládky, protože se tam nechtěli s mým zřízencem bavit jinak než německy. Nadali mně, že jsem stejná svině jako Češi a že si pro mě přijdou! No, a pak si ke mně U Stopky přisedne Johann a vede ty své plamenné řeči. Už mi třeští hlava…“

„Co by ti to udělalo? Huba ti snad neupadne!“

„Dobře, zeptám se,“ kapituloval.

„Ale neodkládej to!“

„Pro smilování Boží! Už mě nech! A kde je Emilka? Proč nevečeří s námi?“

„Namazala si krajíc a učí se francouzštinu. Maturita už je za dveřmi.“

„Správně. Francouzština je poštovní jazyk, to jsi věděla?“

„Už jsi mi to řekl tolikrát, že to ani nespočítám.“

„Dělá mi radost, děvčátko moje. Krásná po mamince, chytrá po mně.“

„A co Johann?“ ptala se Milada. „Jak se má?“

„Tomu v hlavě chřestí jen samé pušky. Policejní ředitelství ho postavilo mimo službu, tak se jede schovat do pohraničí. Kdo ví, co za tím je a jestli mi řekl celou pravdu. Ale smrdí to střelným prachem a krví. Já se na nic neptal. Kdo se moc ptá, moc se dozví.“

„Ano, to je tvoje heslo na erb. Hned pod mlčeti zlato…“

Adolf si vzal hrnek kávy a kus bábovky a šel si do pokoje naladit v rozhlase nějakou hudbu.

Milada umyla nádobí, ukrojila si kousek bábovky a přisedla k Adolfovi.

„Nezapomněl jsi, že v neděli přijde Jindra? Julince bude deset, tak se bude slavit. Upeču kachnu a dort.“

„Upeč husu. Ta je víc árijská. Ta se mu bude zamlouvat.“

„Už se hádáte, a to tu ještě ani není.“

„Nazvi ho Jindrou a pohádá se i s tebou.“

„No dobře, tak mu budu říkat Heini. A tebe by neubylo, kdybys s ním mluvil aspoň chvíli německy. Vždyť jsi Němec!“

„A zrovna nebudu! Ať pukne! Nadněmec jeden…“

„Já tě varuji. Jestli mi v sobotu oznámíš, že jdeš v neděli jízdu mimo fahrplan, jen aby ses té oslavě vyhnul, tak si mě nežádej.“

„Služba si nevybírá. Napíše-li mi tam kurzovní za někoho zástup, tak nic nezmůžu.“

„To by se ti šiklo, co? A jakou službu máš zítra?“

„Raduj se. Jedu do Bohumína. Dva dny máš ode mě pokoj.“

4 

Druhý den v devět hodin ráno si Adolf u dozorujícího úředníka vyzvedl diety a odebral se do denní místnosti posádek vlakových pošt ke své skříňce pro osobní pracovní pomůcky: klotové rukávy, vlhčítko na prsty a krabičku s psacími potřebami. Nabral si také zásobu tiskopisů. Držel se zásady: co nemáš s sebou, to už po cestě nenajdeš. Pak se podíval na nástěnku na vyvěšený fahrplan, aby zjistil, kdo bude mít po další dva dny tu čest sdílet s ním prostor poštovního vagónu. Adolfovi v turnuse vycházelo, že směrem do Bohumína pojede jako úředník číslo dva, tedy bude třídit rekomandované listoví. Cestou zpět se s kolegou prohodí a pojede jako úředník číslo jedna. Bude mít celý vůz na povel a bude celou dobu sedět v křesílku a kartovat zásilky do karet a seznamů.

Tím druhým úředníkem na střídání měl být Stanislav Přikryl. Adolf byl rád. Ve svých pětačtyřiceti letech byl Přikryl už zkušený vlakař a řemeslo ovládal skoro stejně tak dokonale jako on. Dále s nimi pojede jako třídič obyčejného listoví zřízenec Adler a o skladiště se postará zřízenec Brandejs. Vlaková pošta č. 534 byla náročná a byly na ni řazeny ty nejlepší vozy, kterými vozový hospodář disponoval.

„Buď zdráv,“ přivítal se Adolf se svým kolegou Přikrylem, který si za stolem připravoval tiskopisy. „Cože už nejsi ve voze?“

„Brandejs teprve teď přišel, takže ve voze ještě bude zima jako v morně.“

„No, doufám, že bude dost uhlí. Tak chladný duben jsem nezažil. Víš, jak nemám rád zimu.“

„Což o to, ty se zahřeješ prací,“ mínil Přikryl, „ale mně by ke stolu přimrzly ruce. Ale Brandejs ví, co je jeho povinnost.“

„No nevím, nevím. Kdyby věděl, tak už máme ve voze zatopeno.“

„Zdržel se cestou. Na Lažanského náměstí se šalina zastavila a nedalo se projet. Zas tam vaši u Deutsches Hausu mávali vlajkami. Tak šel pěšky.“

„Moji tedy opravdu nejsou – já jsem Henleina nevolil.“

„Já to tak nemyslel. Nebudu vás všechny házet do jednoho pytle.“

Adolf se začal pochechtávat.

„Co to slyším?“ divil se Přikryl. „Velevážený Herr Klein se směje? No to je skutečně událost.“

„Představ si, že bychom u nás na poště házeli všechno do jednoho pytle.“

„Němec se smyslem pro humor,“ smál se Přikryl. „Tak to tady ještě nebylo.“

„Ty jsi vážně korunovaný vůl. Já to radši odedřu celé sám, než abych musel celou štreku poslouchat ty tvé nejapné žerty,“ vracel mu to s úsměvem.

„Už chybí jen Adler,“ řekl Přikryl. „Pracovní morálka padá – taky už tady měl být. No nic. Jdu. Mám sbaleno.“

„Jdu taky,“ poskládal si Adolf své věci do kufříku. „Snad už tam bude teplo.“

Kamna hučela a kanceláří vozu se pomalu, ale jistě rozprostíralo příjemné teplo.

„Brandejs, pochvala,“ řekl Adolf. „Vy jste se měl stát kominickým mistrem.“

„Budu raději následovati vašich šlépějí, pane Kleine, a doufat ve vaši přímluvu. Úřednické zkoušky mám už za měsíc. Vyzkoušel byste mě z hospodářských záležitostí?“

„Co vás to napadá? Tohle já vypustil z hlavy hned v den složení zkoušky. To už je let!“

Ozvalo se zabouchání na dveře vagónu. Brandejs šel otevřít, následován zbytkem posádky. Venku ale nestál zřízenec s valníky balíků a pytlů k nakládce, ale sám pan úředník z rozdělení služeb.

„Adler nechal vzkázat, že se necítí zdráv a že má asi chřipku. Pánové, budete muset jet ve třech.“

„Jakápak chřipka!“ rozčílil se Brandejs. „Vždyť já ho viděl u Deutsches Hausu, jak mašíruje s tím jejich praporem!“

Úředník z rozdělení služeb bezradně pokrčil rameny a odkráčel.

„Co naplat. Však to není poprvé ani naposled,“ řekl Adolf. „Brandejs, teď máte jedinečnou příležitost zasloužit si mou přímluvu.“

„Spolehněte se. Já to odpracuji i za Adlera. Mnohokrát děkuji.“

„Neděkujte pořád. A podívejte! Ještě ani nemáte rozvěšené pytle a beztak jste ještě ani nenastavil datum na razítku. Jak si mám orazit fascikl? Nevím, nevím s tou protekcí, Brandejs,“ smál se Adolf.

Ale věděl. Poštovní elév Brandejs byl v práci velmi přičinlivý. Kurzovní pomůcky ovládal nazpaměť, a kdykoliv měl jen trochu volného času, listoval si jízdními řády vlakových pošt a trénoval si vyhledávání nejrychlejšího poštovního spojení. Hned po vystudování technického lycea se nechal zaměstnat jako zřízenec u perónní služby. Nikdy neodmítl práci navíc, a když to jen trochu šlo, vypomáhal i na jiných odděleních.

Adolf v něm rozeznal poštovní talent, a když se vrátil z vojenské služby zpět na poštu, doporučil mu, aby odhodil ostych stranou a přihlásil se do kurzu pro pracovníky vlakových pošt. Ten zvládl na výbornou a byl převeden jako zřízenec do oddělení vlakových pošt.

Ale přihlásit se do podúřednického kurzu už moc odvahy neměl. Obávaným předmětem kurzu bylo Hospodářství a finance v poštovní praxi, které vyučoval přednosta hospodářské ústředny, pan vrchní poštovní inspektor Butschek, proslulý svou přísností u závěrečné zkoušky. Brandejs měl až panickou hrůzu, že „hospodu“ neudělá ani na druhý pokus a bude muset kurz s ostudou opakovat.

Jenomže tatíček jeho milované Vlastičky se vzepřel a nechal se slyšet, že k sňatku svolí jedině tehdy, dostane-li se Brandejs nejméně do páté platové třídy. To bylo pro mladého muže hlavním smyslem jeho snažení.

Zatímco páni úředníci ještě chvíli debatovali, Brandejs zmizel ve skladišti vozu přebírat žoky mezinárodní tranzitní pošty.

„Dnes jedeme ve třech, zítra ve dvou. To je bída. Tak se tady brzy udřeme jak mezci,“ povzdechl si Adolf.

„Ty myslíš, že se blíží další návštěvy systematizačních inšpektorů? Nestraš. To by byla hrůza.“

„Až to tady bude za dva roky hotové,“ ukázal Adolf z okna na staveniště nové pošty, „bude víc místa na postavení větší listovní expedice a my budeme převážet stále víc přímých pytlů – tudíž bude méně práce ve vlakových poštách. A já si dokonce myslím, že s novou budovou některé vlakové pošty zaniknou zcela.“

„Této se to jistě týkat nebude,“ soudil Přikryl. „Přece se nebude rušit mezinárodní tranzit. Ten jsme vozili už za Rakouska.“

Sluhové a zřízenci přiváželi k nakládce další a další vozíky s pytli a balíky. Přikryl zapisoval do karet a seznamů a Adolf třídil drobné dopisy jak doporučené, tak i za Adlera ty obyčejné. A neroznášel-li zrovna Brandejs balíky po skladišti, činil se v kanceláři při třídění velkých dopisů a balíčků.

5 

O dva dny později byl Adolf zpátky v Brně. V kurzovní kanceláři odevzdal fascikl popsaných tiskopisů do krabice s nápisem „Revise dokladů“. Cestovní zprávu předal přímo kurzovnímu úředníkovi.

„Jaká byla služba, Herr Klein? Nějakých nepravidelností?“

„V Lipníku opět neráčili přijít k vlaku. Závěr jsme překartovali do Hranic.“

„Už jsme psali jejich poštmistrovi, ať si sjedná pořádek, ale zdá se, že si to k srdci příliš nevzal. Budu navrhovat, aby se u nich manipulace zrušila. Ať si pošlou pochůzku do Hranic – když je jim líno zajít si k vlaku,“ povzdechl si Stach. „Já být přednostou oddělení vlakových pošt, tak bych s nimi sjednal pořádek ein zwei.“

„Služební disciplína upadá. To za Rakouska nebylo!“

„Máte recht. Nu, snad se mi je podaří srovnat do latě. Přeci jen – ke zpoždění pošty nedošlo. Na to ti pacholci spoléhají,“ rozhořčil se Stach. „Chtělo by to do úřadů trochu čerstvé krve.“

Adolfovi se vybavil slib, který dal své ženě.

„Tak jste mi připomněl, Herr Stach. Nevíte, zdali není v naší listovní třídírně volné místo pro jednu slečnu? Chci jít za panem místoředitelem pro protekci, tak ať vím, zda to má smysl.“

„Co vím,“ zamyslel se Stach, „tak Jeřábková je v očekávání a nechala se slyšet, že od prvního máje již nepřijde. Ale zda je za ni náhrada, to nevím.“

„Jde o dceru manželčiny známé z kurzu šití, tak ať mám doma klid. Prý je to děvče slušných mravů a velice pracovité.“

Adolf si sbalil kufřík a šel se ještě podívat na fahrplan, s kým mu podle turnusů vyjde jízda vlakovou poštou číslo 523 do Trenčianské Teplé. Potěšilo ho, že to vyjde znovu s tím snaživým mladým Brandejsem.

Před poštou se rozhodl, že nebude šlapat až na náměstí na šalinu a raději se vydá domů pěšky. Novými sady byl za chvíli u Svratky. Tam to měl Adolf nejraději. Mezi keři a nízkými stromky byl prošlapán chodník, který se stal dlážděným zase až před Českým reálným gymnáziem, kam se chodila na maturitu pilně připravovat dcera Emilia. Adolf přešel Kamenný most na Vídeňku, minul krám Žida Krause a špitál Milosrdných bratří a za malou chvíli už byl doma.

Do půlnoci zbývala sotva půlhodina. Adolf si nalil trochu mléka a na krajíc chleba si namazal tlustou vrstvu povidel. Vytáhl z kufříku rozečtené noviny a pustil se do čtení. Na titulní straně vyčníval titulek oznamující, že Konrad Henlein „Nestoudně stupňuje požadavky“ a že britský premiér a francouzský prezident jsou pro to, aby československý prezident těmto požadavkům vyhověl. Tyto články Adolf přečetl ještě během jízdy při prostojích a dostatečně si s Přikrylem objasnili svá stanoviska v mezinárodní politice. Přikryl byl v diskusi opatrný a ani Adolf se nepouštěl do témat, ve kterých by se snad nemuseli shodnout. Přestože se s některými názory Hitlera i toho poskoka Henleina dalo s velkými výhradami souhlasit, byli mu oba odporní. Jeho čeští kolegové mu však jejich činy neustále připomínali, což mu nebylo vůbec příjemné, a raději se takovým debatám vyhýbal. Ale když už k tomu došlo, tak si čeští diskutující stěžovali, že je škoda, že u nás není takových rozumných Němců více.

Byla-li ovšem diskuse vedena výhradně mezi Němci, snažil se Adolf stočit debatu k tématům, u nichž necítil zásadní nesoulad se svědomím. Bavil se rád o tom, že z Moravanů udělali nějaký záhadný kmen Čechoslováků a že Němcům, i přes jejich značné množství, nebyla dána Masarykem slíbená autonomie. To se brněnským Němcům líbilo.

6 

Ráno po snídani se Adolf ujal role pána domu. Nejprve se šel podívat, zda je část střechy poškozené krupobitím řádně opravena a nezatéká. Pak šel do sklepa zkontrolovat stav zásob uhlí.

Prostorný sklep byl rozdělen na čtyři části. V jedné hospodařil nájemce hokynářství. Uprostřed proti schodům byl sklad uhlí a dříví. Vedle něj měla paní Milada uložené kompoty a v další místnosti měl Adolf příruční dílnu. Uhlí odhadl na pět metráků, což by do zimy mělo na vaření bohatě stačit. Přemýšlel, jestli už není čas objednat zimní zásobu, dokud jsou nízké ceny. Rozhodl se, že to příležitostně probere s hokynářem Patočkou, se kterým objednávali uhlí společně. Moc se mu nechtělo, protože jej Patočka neustále žádal o snížení nájmu. Prý, že obchody nejdou. Ale Adolf o tom nechtěl ani slyšet.

„Pane Patočka, musíte jít s dobou a zvolit vhodnou cenovou politiku. Konkurence se jen tak nezbavíte, i kdybyste tomu Židovi krám vypálil. Do měsíce máte místo něj dva nové.“

Po inventuře paliva šel ještě do dílny pro kladívko a hřebíky, aby mohl Miladě přitlouct na zeď nějaký ozdobný talíř. Tato snaha vykonat činnost, kterou Miladě slíbil už před dlouhou dobou, byla ale ohrožena. Jeho dílna totiž obsahovala kromě pracovního stolu i skříň, ve které bylo nejen rezavé nářadí, ale také dvě police, kam ukládal vzácnější ročníky vína a cizokrajné kořalky, jimiž ho ochotně zásoboval Gurke a které prý byly zabaveny pašerákům.

Adolf usoudil, že by před obědem neuškodil doušek lahodné rakije.

Válečné přátelství s Gurkem vydrželo i v mírových dobách. Gurke se neoženil a neměl děti. Sám říkal, že není horšího strážce rodinného krbu než strážce zákona. Ale roli hodného strýčka pro Adolfovy děti, který má vždycky pár korun na zmrzlinu a kolotoč, přijal s radostí. Zejména Heinrichovi a Karlovi imponoval prostým faktem, že u sebe měl vždy svou služební pistoli a odznak kriminální policie. Když se narodila Emilka, nerozpakoval se celé odpoledne vozit kočárek na chodnících kolem Svratky. I přes občasné rozpory při politických diskusích považoval Adolf Gurkeho za svého nejlepšího přítele a věděl, že je to vzájemné.

Občerstven a dobře naladěn rakijí a odvedenými domácími povinnostmi, snědl k obědu kus pečeného krocana. To ho naladilo ještě lépe. Natáhl se na kanape a před odchodem do služby si trochu zdříml.

Odpočatý Adolf si sbalil kufřík, rozloučil se s Miladou a odjel na poštovní úřad. Zaklepal na dveře kanceláře místoředitele poštovního tajemníka Otakara Jelínka.

„Dobrý den, pane tajemníku. Máte prosím chvíli čas?“ Poštovní tajemník Jelínek byl o pět let mladší než Adolf. Místoředitelskou kancelář obsadil poté, co ji odmítl Adolf, který o kancelářskou práci nestál. Od dětství chtěl jezdit s vlakovou poštou a nemínil se pro pár korun navíc svého snu vzdát. Jelínek byl pochopitelně velmi rád a neváhal s Adolfem, který měl mnohem více zkušeností, probrat i některé provozní záležitosti.

„Pro vás vždycky, pane Klein! Račte dále!“ usazoval Jelínek hosta ke konferenčnímu stolu, který byl zcela pokryt plány nové budovy pošty.

„Mně z té stavby už jde hlava kolem,“ řekl, když viděl, že si Adolf plány se zájmem prohlíží.

„Čím větší investice eráru, tím více starostí,“ opáčil Adolf.

„A úplně zbytečných! Kdyby se stavělo podle vynikajícího návrhu našeho ředitelství, tak jsme byli v tomto provizoriu poslední zimu. Ale tak… Ani pořádné rampy to nebude mít,“ unaveně mávl rukou. „Co pro vás mohu udělat, pane Klein?“

„Chtěl jsem se přimluvit za jednu milou a šikovnou slečnu. Ráda by pracovala na našem poštovním úřadu, a bylo-li by možné, tak pro začátek v listovní expedici.“

„Místo se tam uvolňuje, to je pravda. A čím by tato mladá dáma mohla našemu úřadu prospět?“

„Svou spolehlivostí, pracovitostí a mou osobní zárukou mravní zachovalosti. Marie je dcera doktora chirurgie Miroslava Krále.“

„Doktora Krále? To je přeci vzdělavatel naší jednoty sokolské. Toho znám!“

„Vidíte. Tak to jsem nevěděl. Že za vámi nepřišel sám?“

„Sokoli nemají pro poctivou protekci pochopení.“ Jelínek se na okamžik odmlčel.

„No, zkusit se to může. Když slečna tak mermomocí usiluje o poštovní kariéru, tak ať zajde na personální.“

„Jste velice laskav, pane tajemníku.“

„Vaše protekce a její pan otec jsou pro mě dostačující záruka,“ zvedal se Jelínek z křesla, naznačuje tím, že audience skončila. „Sepíšu pro ni doporučení, a až se vrátíte z túry, tak ho najdete u Stacha na kurzovním.“

S pocitem úlevy po splnění nepříjemného úkolu se Adolf odebral do poštovního vozu. Na rozdíl od dlouhého rychlíkového vozu o čtyřech nápravách, kterým jel do Bohumína, byl vůz pro vlakovou poštu 523 jen krátký, dvounápravový. Ale pro dvoučlennou posádku stačil. Ve voze už byl Brandejs, který si krátil čas do převzetí prvního nákladu biflováním poštovního místopisu. U úřednických zkoušek musel před zkušební komisí vytřídit pět set cvičných zásilek z celkového počtu tří tisíc. A tím prokázat, že v hlavě nosí mapu celé Československé republiky, nejen tratě vedoucí z Brna.

Adolf se těšil, až vlak projede přes Bučovice. I když tam už koňský povoz ze Ždánic nejezdil, stále v něm tento úsek vzbuzoval nostalgii. Tradice vyslání služebně nejmladšího člena posádky do bučovické nádražní hospody pro pivo a uzenky přetrvávala celá desetiletí.

Dnes měl Adolf na uzenky takovou chuť, že se mu téměř zhmotnily před očima a málem udělal chybu při počítání přebíraných balíků a pytlů.

Ovšem dopadlo to jinak. Brandejs přišel z nádražní hospody s prázdnou.

„Asi tam budete muset vy. Vyhodili mě, že prý Čechům neprodávají.“

„No tohle! Svět se dočista zbláznil!“

„Svatá pravda. Ale co teď budete jíst, pane Klein? Do Teplé daleko.“

„Vydržím. Ve válce jsem taky kolikrát nejedl i tři dny.“

„Jestli byste se neurazil, tak mám chleba se škvarkama, pane Klein.“

„Vepřovýma?“

„Husíma.“

„Rád si dám. A pro pivo si skočíme ve Veselí. Stojíme tam půl hodiny, tak bude čas.“

Když vlak projel Vlárským průsmykem a klesal do údolí Váhu, měl Adolf lepší náladu. Od Uherského Brodu už nebylo skoro nic na práci. Vše již bylo hotovo a připraveno k vykládce v Trenčianské Teplé.

Vlak přijel o půl deváté večer na konečnou stanici. Adolf uzamkl vůz a klíč šel odevzdat dozorujícímu úředníkovi.

„Vy spíte U Richtára, však?“ zeptal se dozorující. „Tam teraz nemôžete ísť. Hlinkovci to tam celé zabrali a nikto k nim nesmie.“

„Pošta přeci má s hotelem smlouvu!“

„Ja len odkazujem od pána poštmajstra. Vy môžete prespať v jeho kancelárii na otomane a tu mladý pán si môže ustlať na vreciach. Požičiam mu deku.“

Válenda pana poštmistra nebyla moc pohodlná, ale nejen kvůli tomu nemohl Adolf usnout. Těch změn na něj už začalo být moc.

V Bučovicích nebyly uzenky a teď spím na proleželém otomanu. Kde tohle skončí?

7 

V neděli ráno měl Adolf v úmyslu pospat si až do osmé. V noci se do postele dostal před půlnocí a Milada moc dobře věděla, že po službě nesmí svého chotě nijak rušit. Ale přípravy na plánovanou rodinnou sešlost u příležitosti desátých narozenin vnučky byly hlučné a Adolfa z lůžka vyhnaly již krátce před sedmou hodinou.

„Mein Gott, ženský, musíte s těmi kastroly tak mlátit?!“ hudroval rozmrzele.

„Musíme!“ prohlásila Milada. „Samo se to neuvaří.“

„Taky jsi je mohla pozvat až po obědě.“

„To se nesluší. A vůbec. Nasnídej se a zajeď k cukráři pro dort. Slíbil, že bude připraven o osmé.“

„Ať tam zajde Emilka.“

„Emilka se musí učit.“

„A to dnes nepůjdeme na mši?“ chytal se Adolf stébla.

„Ne. Rodinná pohoda je sice dar od Hospodina, ale musíme dát příležitost chlapcům naplňovat čtvrté boží přikázání. Ctít otce svého i matku svou…“

„…aby dlouho živi byli. Ti určitě, pacholci,“ odfrkl si, ukrojil krajíc chleba a namazal tlustou vrstvou povidel.

„Není mlíko?“ zeptal se.

„Není. Musíš do krámu. Anebo je na kamnech cikorka, jestli ti je líno.“

„To je dnes zlý sen,“ brblal Adolf a naléval si vlažnou cikorku, do které přidal tři lžičky cukru.

„A nechoď mi s tím do pokoje! Teď jsem tam vytřela.“ Adolf usoudil, že jít pro dort by vlastně mohl být únik před běsněním s mokrým hadrem. Rychle v kuchyni snědl snídani a měl se k odchodu.

„Kde ten dort máme? Na Křížové?“

„U Mouřenína na Václavské. Hned u stanice šaliny.“

Bylo pěkné počasí a vzduch voněl jarem. Adolfovi se rodinná sešlost už nezdála tak strašlivou událostí. Vzal si špacírku a vyrazil splnit úkol. Zastavil se až dole u Svratky a chvíli pozoroval racky, jak předvádějí svůj letecký um. Povznesen na duchu pomalu došel až do cukrárny.

„Opravdu je to náš dort?“ divil se Adolf, když spatřil bohatě zdobený čtyřpatrový dort, který by spíš slušel královské svatbě než rodinné oslavě.

„Je nádherný, že ano? Dělal jsem ho osobně,“ pyšnil se cukrářský mistr. „Je přesně takový, jaký si vaše choť objednala,“ dodal rychle, když viděl, že se u Adolfa předpokládané nadšení nedostavilo.

„Kolik to stojí?“ zeptal se s očekáváním nejhoršího.

„Jen šedesát korun. Třetinku už milostivá zaplatila. Račte si povšimnout marcipánových ozdob. Žádná cukrová kaše. Pravý německý marcipán. A čokoláda je klasa jedna A. Dovážíme ji ze Švýcar.“

Adolfovi se vrátila rozmrzelost. Doplatil za dort a se špacírkou v podpaždí a obří krabicí v náručí stál nasupeně na stanici pouliční dráhy.

„Zdravíčko, pane kolego! To je náhodička!“

„Přikryl, co ty tady?“

„Poslali mě sem pro zákusky. Prý jsou tady nejlepší na celém Starém Brně.“

„To jsme dopadli. Děláme doma poslíčky.“

„No jo,“ přikývl Přikryl, „mohlo to být horší. Víš, co je nového? Četníci vedli Adlera na stanici!“

„Žádné překvapení! Kdo nechodí včas do služby, roste pro arest.“

„Vylezl na Zelňáku na kašnu, mával tam praporem s hakenkrajcem a vykřikoval nějaká henleinovská hesla.“

„Tady teď praporem mává kdekdo,“ namítl Adolf, „i na řvaní už jsme si zvykli.“

„No jo, ale on přetáhl jednoho četníka žerdí po hlavě a druhému ji vrazil do žaludku. A když už měl na rukou klepeta, tak ještě z plných plic řval Deutschland, Deutschland über alles.“

„To si nemůže našinec zazpívat hymnu?“

„Může,“ připustil Přikryl. „Kde domov můj je tady pro všechny.“

„Mně se nechce mluvit o politice,“ mračil se Adolf. „Je neděle.“

„Adler byl ještě nedávno slušný chlap. Kořalky se netknul a za práci vzít uměl. Takhle bude zřízencem už napořád,“ předvídal Přikryl.

„Každý svého štěstí strůjcem. Ale v něčem přeci jen má ten Henlein pravdu.“

„Chce u nás rozbít vše, za co bojoval Masaryk,“ kategoricky prohlásil Přikryl.

„Chce rovnoprávnost Němců s Čechy. Například poštmistři v Sudetech: Němce bys mezi nimi nenašel. A tak je to všude,“ namítl Adolf.

„Minulý týden se Henlein ve Varech vytasil s dalšími požadavky. Jemu o žádné blaho Němců vůbec nejde.“

„V tom máš asi pravdu,“ uznal Adolf. „Nabídky kompromisu nechává Henlein bez povšimnutí. Pročpak asi? Protože noty tomu jeho neurvalému orchestru píše Hitler.“

Od další politické diskuse Adolfa zachránila přijíždějící šalina. Litoval, že se nechal zatáhnout do slovní přestřelky s kolegou, se kterým se mu vždy dobře pracovalo. Mrzelo by ho, kdyby politika rozdělila sehranou dvojici nejlepších úředníků brněnských vlakových pošt. Pro práci je vždycky lepší, když panuje pohoda, a v omezeném prostoru poštovního vagónu to platilo obzvláště. Další kapka do jeho poháru rozmrzelosti byla, když mu došlo, že už od Heinricha a Karla nechtě leccos pochytil.

Julinka sfoukla svíčky na dortu a teď s tetou Emilkou byla zcela zabraná do zkoumání vesmírných těles z bohatě ilustrovaného hvězdného atlasu, který dostala od dědečka Dolfiho a babičky Míly. Heinrichův šestnáctiletý syn Wilhelm se od dětí odpojil a snažil se vmísit do společnosti dospělých. Na svůj věk byl velmi urostlý. Výšku získal po svém otci a blond vlasy po své mamince Lotti. Co mu bylo dáno na kráse, to Pánbůh ušetřil jinde. Wilhelm byl právě v učení v Královopolské strojírně, a půjde-li to dobře, brzy se pochlubí výučním listem v oboru kovoobráběcím. Jeho otec to nesl napřed trochu nelibě, protože měl svého syna za vzor německé dokonalosti, ale Adolf mu vysvětlil, že šikovný soustružník v Brně nikdy nouzí trpět nebude.

„Usilovat o nastolení plné rovnoprávnosti a stejného postavení Němců s českým národem,“ hřímal Heinrich Klein při čekání na odpolední kávu a kus Julinčina dortu, „je svatou povinností každého Němce.“

„Já mám s Miladkou rovnoprávnost už dávno,“ opáčil Adolf.

„Otče, vy to neberete vážně. A to se vám jednou vymstí,“ přisazoval si Karl Klein.

„Ty mně snad vyhrožuješ, Karl? No to jsou mi věci!“

„To ne! Ale Německo tady na Moravě potřebuje každého Němce. I vás, otče.“

„A co bych měl podle tebe dělat?“

„Situace se zhoršuje. Česká vláda chystá rozsáhlé provokace, aby mohla zatknout našeho vůdce.“

„Hitlera? To by určitě měla. Ten je strůjcem všech těch nepříjemností.“

„Beneš má spadeno na Henleina. Na české provokace musíme reagovat.“

„Jinými provokacemi?“

„Třeba i se zbraní v ruce!“

„Takže mám vzít kvér a jít zastřelit maminku, protože je Češka? Kam jsme to dopracovali…“

„To ne, otče…“

„Tak co tedy? Však to se ví, že se ten váš tělocvičný spolek učí na Cejlu zacházet se zbraněmi.“

„Sokoli to dělají také.“

„A teď se budeme hádat, kdo dřív. Jako kluci přistižení při lumpárně.“

„Otče, nebude to dlouho trvat a Brno, Znojmo i Jihlava budou součástí Německa. Tady pro nic českého a židovského nebude prostor.“

„Ty jsi ale hňup, Karl. Jsi po mamince poloviční Čech. S tím se smiř. A Židi? Každý Žid je stokrát chytřejší než ty!“

Wilhelm dosud nevěděl, jak se do slovní potyčky zapojit. Ale měl od svého otce dost naposloucháno a využil příležitosti.

„Židovstvo je strůjcem všeho zla a nespravedlivého uspořádání v Evropě,“ prohlásil důležitě.

Adolf zkoprněl. Tak už i Wilhelm. Ten, kterého Adolf považoval za jediného normálního z Heinrichovy rodiny.

Milada postřehla bující krizi.

„Ale on to tak Vilík určitě nemyslel,“ položila tác s kávou.

„On možná ne, maminko, ale ten, kdo mu tyhle hovadiny tluče do hlavy, tak ten ano,“ řekl Adolf a měl vztek, že se zas nechal vyprovokovat. Ale dralo se to z něj úplně samo.

„Kdyby jim ten Henlein nebo Hitler kázal, že mají zastřelit každého Čecha, kterého potkají, tak tě ti naši blbci odstřelí ein, zwei, maminko. Bez mrknutí oka.“

„Toto nemusím poslouchat, otče,“ řekl Heinrich. „Mluvíte nesmysly.“

„Ty víš, že mám pravdu. Udělal bys to, kdyby ti to nařídili? Odpověz přeci!“

„Toto nebudu poslouchat.“

„Slyšíš, maminko? Neřekl, že ne.“

„Dolfi…“

„Ne, ne! Udělal by to. A co ty, Karl? Taky bys to udělal?“

„Nikdy, otče. Ctím otce i matku svou. Tak jste mě vychoval.“

„Proč ti to nevěřím? To ty jsi mi dal ten hloupý Mein Kampf a teď mi tady budeš citovat Boží přikázání? Hitler se pořád ohání nějakou Boží prozřetelností. Jeho Bůh ale není můj Bůh! Můj Bůh šíří lásku a porozumění skrze Ježíše Krista. Ten jeho jen nenávist.“

„Už toho nechte. Dejte si všichni kávu, než vám vystydne. Lotti a Traudi už nesou dort,“ snažila se Milada zachránit, co se dalo.

„Ne. My už půjdeme,“ řekl Heinrich. „Lotti, Wilhelm! Jdeme!“

„A co ty, Karlíčku?“ nevzdávala to Milada. „Ty už taky musíš jít?“

„Ano, mami. Ještě mám nějakou práci.“

Na stole se ještě kouřilo z kávy. Emilia utekla do svého pokoje. Milada vzlykala na otomanu.

„Takto to dopadne vždycky. Slíbils mi, že nezačneš. A začals! A teď jsou pryč i vnoučata. Kdy je zas uvidím?“

„Já si nezačal…“

Adolf měl zase vztek. Na sebe, na syny, na Hitlera i na Beneše. Na celý svět. Sedl si vedle Milady a objal ji kolem ramen.

„Co s námi bude? Já mám strach. Jak to všechno skončí?“ posteskla si Milada.

„Dopadne to dobře,“ utěšoval ji.

„A jak to může dopadnout dobře? Vždyť my jsme pro ně už cizí.“

„Jak tě to mohlo napadnout? Jsou to pořád naše děti.“

„Já bych zase s nimi chtěla jít na střelnici na zmrzlinu. A koupit ji i Julince. Byla tak vystrašená z toho křiku. Podívej! I ten atlas tady zůstal. Otevřený akorát na kometě! A kometa je zlé znamení!“

Adolf byl nešťastný a zmatený. Každý po něm chce, aby se vyjádřil k situaci a zaujal pevné stanovisko. Jedni vyžadují občanskou loajalitu a druzí národní. Gurke, Přikryl, synové i Milada.

Životní klid, který Adolf tak pracně budoval, mizel rychleji než sníh na jaře.

Květen 1938 

1 

Před kurzovní kanceláří potkal Adolf Brandejse.

„Co vy u pana revidenta? Už jste snad povýšil?“

„Vypadá to, že štěstěna mě opouští,“ řekl Brandejs, sáhl si do náprsní kapsy a podal mu přeložený list papíru.

Adolf si posunul brýle víc ke špičce nosu a začal číst:

„Povolávací rozkaz. No, to je tedy nepříjemná věc.“ Brandejs mu ho vzal a schoval zpět do kapsy.

„Další termín úřednické zkoušky bude až v září. Já se snad nikdy neožením.“

„A kde se máte hlásit, desátníku Brandejsi?“

„Pozítří v Hlučíně. U čtvrtého hraničářského.“

„To je u Opavy? Půjdete do pevností?“

„Jsem střelec specialista I. stupně,“ pronesl hrdě.

„Vy máte teda pech. Povolává se jen jeden ročník a odborníci a ausgerechnet zrovna vás si vybrali. Už se s tím nedá nic dělat?“

„Pan revident mi říkal, že mám požádat velitele o mimořádnou dovolenku, ale když je jeden povolán, tak o tom pochybuji…,“ povzdechl si odevzdaně.

„Neklesejte na mysli. Věřte mi, přežene se to dřív, než bude zkouška.“

„Ta je už za týden! Já to do příštího termínu všechno zapomenu, určitě! Ti Němci – to je všechno kvůli nim!“

Vytřeštil oči a chytil se za ústa.

„Promiňte, pane Klein!“

„Neomlouvejte se. Vždyť máte pravdu. Ale věřte, že všichni nejsou stejní. Němci i Češi. Slušnost a spravedlnost jen tak ze světa nezmizí. Byť by to tak teď mohlo vypadat. Jsou jako voda, nakonec si cestu najdou.“

„Děkuji za povzbuzení.“

„Hodně štěstí, Brandejs. Bůh s vámi.“

Nešťastný Brandejs odešel za pracovními povinnostmi.

Adolf si povzdechl a vstoupil do kurzovní kanceláře.

„To je situace, s tím Brandejsem, co?“ řekl Adolf místo pozdravu.

„Beneš to přehání,“ prohlásil sebejistě Stach, „Hitler nezaútočí.“

„Já si taky myslím. Válka by nikomu neprospěla. A jak je to u nás? Bude se aktivovat polní pošta?“

„Nemám zatím žádných instrukcí, ale má dnes přijít na inspekci pan ředitel. Možná se budou kontrolovat jízdní řády polních vlakových pošt.“

„V novinách stálo, že opatření by mělo trvat jen čtyři neděle.“

„Herr Klein,“ řekl Stach lehce tajemným hlasem, „mohu se vás něco zeptat?“

„Ale ovšemže.“

„Jsem nevybíravě vyzýván, abych byl více aktivní ve věci postavení Němců v republice,“ téměř zašeptal.

„Kým?“

„Já ani nevím, jestli to není jen nějaký nejapný žert,“ krčil Stach rameny. „Pil jsem v Deutsches Hausu kávu a přisedl si ke mně nějaký muž. Představil se jako Herbert Weiss z Berlína.“

„A co chtěl?“

„Věděl o mně, kde pracuji, a chtěl, abych mu obstaral plány telegrafní ústředny.“

„To byl špión!“

„Nade vši pochybnost. Ale co mám dělat? Já se k plánům nedostanu a to jsem mu také řekl. Mám tedy najít nějaké jiné utajované skutečnosti.“

„To není jen tak,“ řekl Adolf varovně. „Za to je provaz.“

„Toho jsem si vědom. Ale on říkal, že Brno i zbytek republiky bude brzy v Německu. A ti, co váhali s pomocí, když je říše potřebovala, nebudou opomenuti. Musím prokázat loajalitu! Co mám dělat? Že bych mu ukázal válečné jízdní řády?“

„Ale jak to chcete udělat? Jsou v zapečetěné obálce a mohou se otevírat jen v přítomnosti pana ředitele.“

„To vím. Ale sestavovali jsme je spolu, a jestli nám paměť ještě slouží, tak bychom mohli vytvořit opis.“

„A nelze se z toho nějak vymluvit? Mně se to nechce líbit.“

„Takže mi nepomůžete?“ otázal se Stach ublíženě.

„To jsem neřekl. Známe se už léta, ale je to riziko.“

„Co tedy navrhujete?“

„Já nic nenavrhuji, já si jen myslím, že byste třeba nemusel pár dnů chodit do Deutsches Hausu. Jen do doby, než se situace uklidní. Třeba ten Weiss zapomene.“

„A kdybych ho náhodou potkal, tak mu slíbím ty jízdní řády. A až přijdou s Hitlerem nové pořádky, tak budu mít klid.“

„Jen bych si nebyl jistý tím, že to tady Herr Hitler převezme.“

„Proč myslíte? Vypadá odhodlaně.“

„Vezměte si toho nešťastného Brandejse. Je povolán do Slezska do pevností. Já jsem četl o té linii. Je prý ještě lepší než ta ve Francii.“

„Ano, ta je prý nedobytná, ale Německo má tak významnou převahu, že ty bunkry snadno překoná. A pak – v pohraničí jsou naši lidé, kteří chodí s otevřenýma očima.“

„Tak to raději nechme generálům,“ snažil se Adolf ukončit diskusi.

„Máte pravdu. Vraťme se ke služebním věcem. Byly cestou nějaké nepravidelnosti?“

„Nic významného. Ale zašel jsem v Jihlavě na besedu k pražským kolegům, co jeli pětatřicítku ze Znojma. Řekli mi, že místo tří Vídeňáků přijel do Hrušovan jen jeden jejich zřízenec a dostali od něj pět žoků nezpracovaných rekomand.“

„Už ani Vídeň neobsazuje pozice?“ podivil se Stach. „To se nikdy nedělo.“

„Prý jim ve Floridsdorfu do vozu naskákali tajní a oba úředníky sebrali za šíření protiněmecké nálady. A ten nebohý mladičký zřízenec, co tam zůstal sám, ani nevěděl, jak se třídí rekomanda.“

„To je neslýchané! Řekněte mi, o co jim šlo?“ rozrušil se Stach. „Bouřili se proti anšlusu? Vždyť Rakušáci jsou přeci Němci tak jako my. Měli by být rádi. Velké Německo se stane skutečností a oni budou jeho součástí.“

„Asi máte pravdu, Herr Stach. Měli myslet na své rodiny a nepunktovat se proti něčemu, co si vrchnost vymyslela a co stejně nemohli změnit.“ Adolfa už to přestalo bavit.

„Tak já už půjdu. Zastavím se ještě v třídírně, abych se poptal, jak si vede ta moje protekční mladá Králová.“

Sestoupal do přízemí a vešel do expedice listovní pošty. Uprostřed místnosti byly dlouhé dubové stoly, kam zřízenci vysypávali došlé pytle a jejich obsah rozdělovali podle velikosti. Velké obálky a balíčky byl tříděny rovnou do pytlů, svazky obálek malých rozměrů byly vkládány do proutěných košů, které si tucet třídičů odnášel ke svým třídnicím po téměř celém obvodu expediční místnosti.

Doba, kdy práce na poštovním úřadu byla určena výhradně mužům, definitivně skončila během války. Mužských rukou bylo potřeba na bojištích.

Marie Králová seděla před třídnicí na vyvýšené židli a třídila dopisy. Adolf ji chvíli z dálky sledoval a žasl, že i tak banální činnost, jako je třídění dopisů, se dá provádět s takovou elegancí. Seděla nožku přes nožku a pracovní plášť se ani nesnažil skrýt její dlouhé nohy. V levé ruce držela svazek dopisů a pravá ruka se stříbrným náramkem na zápěstí energicky házela zásilky do přihrádek. Soustředěním trochu krčila nos. Adolf od ní nemohl odtrhnout oči. Rozhodnost, energie, krása a elegance z Marie čišely. Adolf si pomyslel, jak rozdílná je Marie ve srovnání s Miladou, ale okamžitě myšlenku zapudil. Než se Marie sehnula pro nový svazek dopisů, protáhla se jako kočka a v tu chvíli si Adolfa všimla. Zeširoka se na něj usmála a zamávala. Adolf se na chvíli zastyděl, že byl přistižen při zírání, a přišel k ní blíž.

„Rukulíbám a blahopřeji, slečno Králová. Vidím, že jste se velmi dobře zapracovala.“

„Dobrý večer, pane Kleine,“ zářila úsměvem i zelenýma očima slečna Králová. „Děkuji. Pan vedoucí říkal, že moje ruce jsou pro dopisy jako stvořeny.“

„Já si pořád myslím, že vaše ruce by spíš měly milostná psaníčka psát než je po nocích třídit spolu s těmi kvitancemi, fakturami, výpisy a kdovíjakým dalším nudným obsahem.“