Marie Macková 

Příběh kočky a dýmky 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Marie Macková, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2769-2 (epub) 

ISBN 978-80-279-2770-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Veškeré postavy z následujících stránek se zrodily výhrad-ně ve fantazii autorky, právě tak jako příběhy, které na nich prožívají. Jakákoliv podobnost s historicky doložitelnými událostmi a jejich aktéry je čistě náhodná. Právní a správní prostředí habsburské monarchie i Čech někdy na přelomu

60. a 70. let 19. století, včetně předpisů pro fungování finan-ční stráže a státní tabákové režie, je naopak zcela reálné. Město Liberec bylo v té době jedním ze dvou statutárních měst v Čechách a na mapě ho lze nalézt dodnes.

Vrchní inspektor finanční stráže Joseph Kroupa v době, kdy se příběh odehrává, na zemském finančním ředitelství v Praze skutečně působil, a byl tak nejvyšším velitelem finanční stráže v Čechách. Právě tak byl jeho úřednickým nadřízeným Hein-rich Inquart. První ze jmenovaných mužů byl autorkou zata-žen do děje zcela účelově, možná i proti své vůli. Totéž se přiho-dilo viceprezidentovi zemského finančního ředitelství v Praze Juliusi Schröckingerovi, zemskému četnickému veliteli majoru četnictva Josefu Ellerichovi, tehdejšímu libereckému okresní-mu hejtmanovi Albertu Spenglerovi a především šéfovi lito-měřického okresního finančního ředitelství finančnímu radovi Alfredu Ellmaurerovi. Snad to všichni autorce odpustí. Karl Herzig († 1849), poslanec kroměřížského sněmu, byl jednou

z významných osobností roku 1848 v Liberci. Jeho širší rodina, převážně podnikající v textilnictví, ovlivňovala veřejný život tohoto města i regionu minimálně od 40. do 60. let 19. století. O něm, jeho otci Josefovi, bratrech Ferdinandovi, Antonovi, Luisovi a MUDr. Wilhelmovi píše Miloslava Melanová v knize Liberec: historie, kultura, lidé, Praha 2017. Slečna Nora do jejich rodiny opravdu nepatřila.

Ještě podotknutí k titulu baron a baronka. Z právního po-hledu byl v době, do které je zasazen tento příběh, v habsburské monarchii velkou novinkou. Ovšem jako neoficiální oslovení se používal pro nositele titulu svobodný pán už dávno předtím. Zdálo se mi, že do textu dobře zapadá, a tak jsem si dovolila být v tomto případě poněkud neformální. Zato ohledně prodeje speciálního sortimentu tabákových výrobků jsem striktně sle-dovala historickou realitu. V Liberci byla tato činnost povolena až v roce 1901.

Spolky na ochranu zvířat se v dané době probouzely k živo-tu různě po Evropě a Liberec v tomto směru nezůstával stra-nou. Tehdejší noviny o tom pilně referovaly v nejrůznějších směrech. Popsané spolkové aktivity v zásadě odpovídají sku-tečnosti. Obrázkový časopis ze Stuttgartu, zmiňovaný v pří-běhu, se jmenoval Über Land und Meer, vycházel ve druhé polovině 19. století, do českých zemí byl skutečně pro abonenty zasílán a ještě dnes je možné si v něm v některých knihov-nách nebo archivech zalistovat. Také firma Jordan a Thimae-us v Bodenbachu, tedy v Podmoklech u Děčína (dnes součást města Děčín), skutečně existovala, čokoládu vyráběla a před Vánocemi vystavovala ve Vídni. A nejenom tam.

P. S. Vtípek o českém lvu i o nehořlavém viržinku je volně převzat z dobového tisku shora naznačeného období.

Prolog 

„Moritzi!“

Nora Herzigová upustila sukni, kterou si oběma rukama přidržovala tak, aby jí co nejméně bránila v chůzi do poměrně strmého svahu, a vrhla se ze břehu dolů ke stružce protékající dnem dávno vymletého žlebu. Šlahouny ostružin se jí omotávaly kolem kotníků a trhaly punčochy. Zachytila se rukou za pružné větve mladého modřínu, sotva obaleného světlounce zelenými štětinkami čerstvého jehličí. Pod váhou jejího těla, klouzajícího po strmém svahu, se ohnuly, takže jenom stěží udržovala rovnováhu, ale bylo jí to úplně jedno.

„Moritzi!“

Tmavozelený kabát uniformy finanční stráže se jako temná a zlá předtucha rýsoval mezi svěží světlou zelení časného jara v příměstském lese. Muž, který ho měl oblečený, nepatrně pohnul rukou. Alespoň se to tak Noře zdálo. Vzdálenost, která ji od ležící postavy dělila, překonala střemhlav.

„Moritzi!“

Za rameno stačilo vzít jen lehce, téměř se ho jenom tak letmo dotknout. Tělo se převážilo zřejmě vlastní vahou. Do široka otevřené oči náhle směřovaly do korun stromů.

Neviděly však už ani nebe nad sebou, ani zděšenou tvář ženy v bezprostřední blízkosti. Střelná rána roztrhala nejen uniformu, ale i srdce pod ní.

Nora Herzigová pomalu a nesmírně opatrně zvedla prameny ohnivě zrzavých, avšak už místy prošedivělých vlasů a pečlivě je urovnala kolem hlavy tak, aby je mohla pohladit. Pak znovu. A ještě jednou. Zlehka, skoro bázlivě. Jako kdyby měla strach, že nějakou neopatrností muži ublíží. Při dalším pohybu se na rusém pozadí vlasů mrtvého zablýskl zelený kamínek z prstýnku na její ruce. Nora pohyb nedokončila. V tom záblesku byly ukryté její vlastní svatební šaty, které už nebude potřebovat. Zásnubní prstýnek se zeleným kamenem tím snubním doplněný nebude. Už pozítří se měla z Nory Herzigové stát paní Hilbertová, manželka hraničního komisaře finanční stráže.

„Proč?“ vykřikla vzhůru k nebi. Nikdo jí však neodpověděl.

Ani nevěděla, jak vyškubla šavli mrtvého snoubence ze závěsu.

„Vylez, ty srabe!“

Otáčela se kolem vlastní osy a zbraní v napnuté ruce opisovala ve vzduchu kruh.

„Máš-li odvahu i k něčemu jinému než střílet po lidech ze zálohy, tak se ukaž a podívej se mi do očí! Případně si můžeš znovu vystřelit! Nebude tak těžké trefit se i do mě!“ Okolní les i vzdálené hraniční hory zůstaly tiché, nevrátily jí ani ozvěnu.

„Odpusťte, Moritzi,“ klesla znovu k mrtvému a pečlivě vrátila zbraň tam, kam patřila.

Složený papír v mechu nešlo přehlédnout. Odkudsi vypadl nejspíš při její divoké manipulaci se služební šavlí hraničního komisaře. Nora zaváhala jen okamžik. Pak si nejenom přečetla, co bylo na lístku napsáno, ale také jej vzápětí ukryla pod manžetu svého kabátku. Zdálo se, že tím pohybem ustoupila od okraje bezedné propasti zoufalství. Sice jenom o maličký krůček, ale správným směrem. Věděla, že k mrtvému musí co nejdříve přivolat finanční stráž, ale také četníky. Ještě předtím však opatrně zasunula ruku do kapsy kabátu uniformy. Přála si, aby tam byl batistový kapesník s monogramem. Ten, který pracně, ale dost neuměle vlastnoručně vyšila. Věnovala se tomu ve volných půlhodinách, když před nádražní trafikou, co provozovala, nebyl zrovna nikdo chtivý některého z tabákových výrobků. Teď se jí prsty třásly, ale věděla, že jí – jako snoubence – nejenom nenáleží nic z dědictví, ale když na to přijde, ani žádná drobnost na památku. Jemnou bavlnu nenahmatala, zato jí v prstech uvázla dýmka a pod ní váček s tabákem. Docela obyčejný, z kočičí kůže, jaký má většina mužů z hraničních hor.

„Odpusťte, Moritzi!“

Přitiskla si elegantní bruyerku a kočičák oběma rukama k prsům. Prohledat druhou kapsu kabátu už neměla sílu.

Když se vyškrábala ze žlebu na pevnou cestu, rozeběhla se směrem k centru města. Síly jí vydržely jen k nejbližšímu vzrostlému stromu. Opřela se zády o jeho kmen a rozplakala se.

I. kapitola 

Úřední sluha Felix Křikava se rozvážným krokem blížil ke kancelářím okresního úřadu. Patřil sem už pár let, ale vlastně si stále ještě nezvykl. On, voják Jeho Veličenstva, dostal jako certifikatista nakonec příležitost právě jenom u okresního úřadu. Necítil se mezi všemi těmi civilisty spokojeně. Měl dojem, že je to služba pod jeho úroveň. Jenže lepší možnost se nenaskytla. Nikdy by nikomu nepřiznal, že mezi četníky vydržel právě do konce zkušební doby a pak mu doporučili, aby si hledal jiné místo, a k finanční stráži ho nevzali ani na zkoušku. Zbyla na něj starost o kanceláře a chodby okresního úřadu, o kamna a lampy, zkřížená okna a nedoléhající dveře. Sem tam ho potkala nějaká pochůzka po městě s úředními přípisy. Když bylo nejhůř a vzduchem létaly, kromě ostrých slov, i neověřené a vrácené koncepty, pak jím provozovaná donáška piva byla pro pány z konceptní služby věcí prostého dožití se večera. Z tohoto pohledu byl nejenom užitečný, zdál se přímo nezastupitelný. Nepovažoval to však za to pravé.

Pohled na Sofii, tmavovlasou a tmavookou komornou baronky von Wille, naopak pokládal za to pravé, co by ho mělo – hned po ránu – potkat. Bleskově však usoudil, že dnes pro něj není pouhý pohled z dálky na vylepšení nálady dostačující. S úctyhodným svazkem klíčů v ruce svižně přešel ulici, vydlážděnou nezvykle pečlivě opracovanými kostkami.

„Takové překvapení hned po ránu,“ dával si dobrý pozor, aby samým nadšením nerozpřáhl ruce, „co vás vyhnalo do ulic, Sofinko? Milostpaní přece ještě nemůže být vzhůru.“

„Vy mi jdete jako na zavolanou, Felixi,“ rozzářila se dívka a přehodila si košík z pravé ruky do levé. Byl úplně prázdný. „Kdo jiný by měl mít úplně čerstvé novinky, když ne vy?“

Nechápavého pohledu úředního sluhy si vůbec nevšímala a pokračovala tak rychle, že jí některé slabiky zůstávaly kdesi hluboko v krku.

„Už je toho plné město, a jak by také ne, vždyť ta trafikantka, co sem přišla snad až odkudsi od moravské hranice, postavila do latě všechny četníky, které potkala. Ani se jí nedivím, už měli poslední ohlášky, a teď ze svatby nic není a ona má možná po existenci. I když to jí třeba, když je trafikantka, ani tak moc nevadí…“

„Počkejte, Sofinko,“ zvedl proti ní ruce Křikava. Bylo to úplně zbytečné gesto.

„Představte si, že kamsi k Františkovu vyrazil sám četnický velitel, funěl a potil se, ale nedal se zarazit. Jenže té ženské to nestačilo, pochopíte to? Od četníků se vydala rovnou k financům. Ne k těm místním, co chodí na revize do pivovaru a tak podobně. Namířila si to rovnou na hraniční inspektorát, za tím elegantním Lenzem. Ten se normálně z úřadu nehne, říkala jedna moje dobrá známá, prý aby si nerozmáčel boty nebo co. Jenže teď vystřelil, no vlastně asi tak rychlý nebyl, ale určitě se tou ženskou nechal odvléct až kdovíkam za město. Tak co mi k tomu povíte?“

Sofii konečně došel dech, ale také veškerá opatrnost. Chytila se Křikavovy ruky a netrpělivě jí zatřásla. Úřední sluha s odpovědí nespěchal. Užíval si pohledu na zvědavostí rozpálené tvářičky komorné a v duchu si říkal, jak moc jí to takhle sluší. Až jí naznačí, že o aféře, která ji tak zajímá, neví vůbec nic, určitě pustí jeho ruku a kouzlo okamžiku vyprchá.

„A jste si tím jistá?“ Pokusil se prodloužit nezvyklou situaci.

„Všechno jsou to naprosto zaručené zprávy. Taková aféra se roznese rychlostí blesku.“

„Řekl bych, že jeden mrtvý financ nemůže tady, kousek od hranice, nikoho zvlášť překvapit. To se přece stává.“ Oponoval jenom opatrně Křikava. K jeho potěšení Sofie sice zamávala svýma drobnýma ručkama před obličejem, ale vrátila je zpátky do jeho dlaní. Vůbec se nerozpakoval a jemně je sevřel.

„Jenže tohle nebylo u hranice,“ ohradila se, ale ruce nechala tam, kde byly. „Našli ho, tedy vlastně ta trafikantka si ho našla, prý kdesi na Františkově. A to je vlastně na kraji města. I když docela pustém.“

Křikava si užíval pohled do živě mžikajících očí a naprosto ho nenapadlo cokoliv říkat. Zdálo se, že to Sofii vůbec nevadí. Pokračovala stejně naléhavě.

„Nevím jak vy, Felixi, ale já být pašerákem, tak jdu proti financovi s kvérem, jenom když je to nevyhnutelně potřeba. Tady, skoro půl dne cesty od hranice, se přece dá jakýkoliv malér vyřešit úplně jinak.“

„Jak byste ho vyřešila?“ neodolal úřední sluha.

„Jednoduše – mluvila bych, mluvila a mluvila,“ ukázala špičky zubů v koketním úsměvu komorná. Křikava si pomyslel, že v jejím provedení by to bylo skoro stejné jako rána z pistole. Na víc se však nezmohl.

„Takže vy mi k tomu neřeknete vůbec nic nového?“

Když zakroutil hlavou, vyškubla ruce, posunula si košík po předloktí a nakročila směrem, kterým bylo možné dojít k hraničnímu inspektorátu finanční stráže. Mimo jiné.

„Doprovodím vás,“ ozval se trochu opožděně Křikava, ale zaslechnout to mohl nanejvýš cíp sukně vlající těsně nad zaprášenou dlažbou. Ještě chvíli nevěřícně sledoval prázdný prostor mezi domy, pak nadhodil svazek klíčů, nechal je s rachocením padnout do dlaně a následně pevně sevřel prsty. Však ona se vrátí, pomyslel si, když se otáčel zpět k budově okresního úřadu. Nikdo z pánů před jejím vchodem nepostával a nečekal, až mu otevře. Dokonce ani nejmladší kancelista, věčně dohánějící resty, aby to okresní hejtman nezpozoroval.

Sofie si to namířila rovnou k domu, kde sídlilo četnictvo. Felix Křikava se jí líbil, ráda se s ním zapovídala, když byla příležitost, a občas té příležitosti i napomohla, ale jako zdroj informací potřeboval svůj čas. Než se něco dozvěděli na okresním hejtmanství, vždycky to chvíli trvalo, a jejich úřední sluha v tom nebyl výjimkou. Mezi četnictvem sice neměla nikoho, kdo by mohl zasvěceně poreferovat o nejnovějších událostech, ale třeba něco alespoň zahlédne. Jenže dveře četnické stanice byly zavřené a na chodníku před nimi pusto. Jenom malá kantýna naproti už měla otevřeno. V temné úzké špeluňce, opatřené stejně úzkým, navíc zamřížovaným oknem vedoucím do dvora, jejíž prostor téměř zcela vyplňoval jediný dlouhý stůl a kolem něj lavice ohlazené častým používáním, se už kdosi pohyboval. Když se Sofie zastavila poblíž dveří a rozmrzele se rozhlédla, vysoukal se ven mohutný kantýnský v ne příliš čisté zástěře.

„Hledáte četníky, slečinko?“

Ne že by do jeho nálevny, která kromě kořalky nabízela také polévku a pro zvlášť movité zájemce i levné buřty, ženy nechodily. Ale tohle byla úplně jiná sorta.

„Vy snad víte, kde právě teď všichni trčí?“ sjela ho Sofie pohledem ostrým jako břitva. Okamžitě jí došlo, že by se mohla něco dozvědět, ale zároveň bylo třeba si udržet přiměřený odstup. Ten chlapík vypadal jako loupežník, co se nějakým omylem usídlil přímo před četnickou stanicí, možná aby měl přehled.

„Nejspíš se stalo něco opravdu hodně špatného, slečinko,“ kantýnský si dával záležet, aby byl patřičně rozvláčný. Co kdyby ta uhlazená potvůrka byla ochotná se za podrobnosti revanšovat.

„Už jsem slyšela,“ odsekla Sofie, „to se ještě nikdo z nich nevrátil?“

Šenkýřovu hru prohlédla hned na začátku a byla rozhodnutá na ni nepřistoupit. Ještě aby platila za něco, co se může – když bude mít štěstí – dozvědět za nejbližším rohem úplně zadarmo. A ona štěstí má.

„Jak vidíte, nevrátil,“ zakabonil se kantýnský. Tahle kůstka podle jeho not hrát evidentně nebude. Otočil se na patě a chystal se zmizet v šeru vlastního podniku. Dveře však zatarasila vysoká postava v ošoupaném a zaprášeném saku.

„A co takhle platit, Hannes?“

Kantýnský se posunul tak, aby stál přesně proti odcházejícímu.

„Máš to na pultě,“ zavrčel muž a odhodil ho z cesty, jako kdyby byl hadrová loutka. Pak se zadíval na Sofii zarudlýma očima a procedil skrze zuby, které už dávno nebyly všechny: „S četníky si nic nezačínejte, slečinko, je to jenom naleštěná bída, takový vám štěstí nepřinese, leda pořádný malér, o který nestojíte.“

Komorná stále ještě zírala za vzdalující se postavou, když za jejími zády opatrně vykoukl kantýnský. Dřív, než promluvil, se ujistil, že vzduch je čistý.

„Neberte ho vážně, slečinko. Okresní cestář, starej násoska, co začíná s režnou dřív než s prací.“

„Zato vy ho musíte brát vážně, na rozdíl od jiných má vždycky čím zaplatit,“ odbyla ho Sofie a otočila se na podpatku. Tady se opravdu nic užitečného nedozví. Přesto se znovu zadívala na dveře vedoucí k četníkům. Pro jistotu. Nehybné ticho bylo dokonalé.

Cestou k hraničnímu inspektorátu finanční stráže ji konečně smůla opustila. Přímo proti ní scházel ulicí muž v tmavozelené uniformě. Od pohledu solidní, vysoký právě tak, aby zbytečně nepřečníval, rozložitý právě tak, aby budil respekt. Plavé vlasy měl rozdělené pěšinkou na levé straně, nad čelem prohnuté do výrazné, ale přitom měkké vlny. Na rozdíl od většiny mužů z řad finanční stráže jeho tvář zdobil pečlivě pěstěný plnovous, jen o odstín tmavší než vlasy. Uniformu měl kvalitně ušitou a za normálních okolností zřejmě dokonale padnoucí, ovšem teď na ní byl znát usilovný a pravděpodobně ne krátký pochod v terénu. Po jeho boku kráčela rusovlasá žena. Ani dlouhá sukně perlově šedého, černými paspulemi zdobeného dopoledního kostýmu nezamaskovala její ráznou chůzi. Určitě rozhodnější, než byl krok muže v uniformě. Sofie bleskově zakormidlovala za nejbližší roh. Libereckého hraničního inspektora finanční stráže Ernesta Lenze doprovázela Nora Herzigová. Trafikantka, podle Sofie až odkudsi od moravských hranic, snoubenka mrtvého hraničního komisaře finanční stráže Moritze Hilberta. To byla ideální dvojice pro získání nejnovějších, zcela jistě ještě nikde nezveřejněných informací. Ovšem jenom za předpokladu, že se spolu budou bavit. Ptát se jich přímo bylo společensky neúnosné, i když Sofii to alespoň na chvilku napadlo.

„Je mi to opravdu upřímně líto, ale nic dalšího pro vás zřejmě udělat nemohu,“ Ernest Lenz se zastavil pod cedulí oznamující, že v budově sídlí hraniční inspektorát finanční stráže. Se širokým gestem uchopil Noru Herzigovou za obě ruce a dost neformálně si je přitiskl na vlastní prsa.

„Jak jste sama přiznala, žila jste v hraničním okrsku dost dlouho, takže víte dobře, že s něčím podobným je ve službě finanční stráže třeba počítat. Navíc u takového muže, jakým byl hraniční komisař Hilbert. Ten nikdy nezůstal jenom za úředním stolem. V terénu byl možná stejně často jako jeho muži. Bylo třeba si připustit, že to na hranicích jednoho dne nemusí dopadnout dobře.“

„To je právě ten problém,“ Nora vyškubla ruce a založila si je v bok, „nebylo to na hranicích. Na ty je odsud skoro půl dne chůze, a to si ještě musíte vybrat tu úplně nejbližší hranici. Kromě toho se to stalo v lesíku, co slouží víc jako promenáda, než aby byl hraničním lesem, kde není nikoho a nic vidět. Vždyť Františkov je skoro už kus Liberce. Nevím, nakolik to bylo vyřizování služebních účtů, ale pašerák to zcela jistě nebyl. Ten by střílel úplně jinde. Navíc si myslím, že pašerák by vraždil úplně jinak.“ Pro sebe si nechala, že Moritz měl vlastně raději službu za psacím stolem, i když z terénu se neulíval ani v těch nejhorších situacích. Ovšem předpisy a nařízení – to byla jeho doména.

„Co se vám na tom nezdá?“ hraniční inspektor uraženě o krok ustoupil.

„Zeptejte se četníků,“ odsekla Nora. Ani se nesnažila potlačit vzrůstající vztek. Četnický velitel Theodor Peterka měl sice postavu medvěda a nepohyboval se právě mrštně, ale názor na věc si udělal poměrně rychle. Střílelo se čelně, ovšem určitě z dálky. Střelec vědomě riskoval nepřesný zásah, ale možná při tom nebyl vidět vůbec, v nejhorším případě jenom na malou chvíli těsně před výstřelem. Nora věděla, že takhle by žádný pašerák nestřílel. Ti útočí z blízka v situaci, kdy nevidí jiné východisko. I v případě, že použijí jakoukoliv střelnou zbraň. Snad jenom úplný nováček tohoto řemesla by zabíjel tak neužitečně, a ještě ke všemu riskantně.

„Pokud se domníváte, že nešlo o obyčejnou smrt ve službě, kterou výkon služby zapříčinil, pak se ovšem musíte spolehnout právě na četníky. Finanční stráž nemá kompetence vyšetřovat kriminální delikty.“

Nora mlčela a pátravě se dívala Lenzovi přímo do očí. Sofie za rohem se opatrně přisunula blíž, aby lépe slyšela. Dobře udělala, protože rusovlasá trafikantka ztlumila hlas, jak jenom to šlo.

„Než jsem začala provozovat nádražní trafiku v České Třebové, žila jsem, jak už jsem jednou řekla, léta v hraničním okrsku. Tam jsem poznala docela dlouhou řadu financů. A věřte mi, že některé opravdu hodně z blízka. Když kterýkoliv z nich padl cizí rukou, nikdy to ostatní nenechali jenom na četnících. Byla to věc stavovské cti, aby slídili a čenichali tak dlouho, dokud neusvědčili toho, kdo za to mohl. I tehdy, když už to četníci vzdali a do svých papírů napsali, že pachatel je neznámý. Stalo se, že při tom dokonce občas překročili pravomoci sboru, ale ani to je neodradilo. Šlo přece o muže, se kterým složili stejnou přísahu.“

Komorná byla v tu chvíli ráda, že o ní ti dva nevědí. Nořin hlas zněl naléhavě, možná trochu i prosebně, ale zároveň v něm bylo jakési skryté opovržení. Sofie jí v tu chvíli rozuměla. Co s nadřízeným, který odepíše svého muže ze strachu z komplikací tak rychle a bez nejmenších výčitek svědomí. Lenz to však nejspíš cítil úplně jinak.

„Hraniční komisař Hilbert byl dobrý podřízený, vždycky jsem si cenil jeho práce a udělám pro objasnění jeho smrti vše, co mi přikazuje služební povinnost.“

Nastalé ticho přerušila trafikantka suše a zřetelně, byť stále potichu.

„Kartágo bylo zničeno, protože každý plnil jen svoji povinnost!“

„Ten citát jste si zapamatovala špatně,“ přinutil se ke klidnému tónu hraniční inspektor. Jeho brunátné tváře však svědčily o čemsi jiném. Trochu ho také rozčilovalo, že na něj příměr z antických dějin vytáhla jakási trafikantka. Možná by si na ni měl začít dávat pozor.

„Máte pravdu, to není Cato starší, to je výklad historických událostí, kterých on se nedožil,“ Nora se pokusila o jeden z úsměvů, který v její minulé kariéře dlouho neměl konkurenci. Momentální výsledek za původní podobou hodně zaostával. Vlastně to byl jenom její matný a celkově rozostřený odlesk. Jenže to Ernest Lenz netušil. Ovšem také netušil, kdo byla Nora Herzigová v minulosti a kdo je teď. Neuměl dohlédnout za ženskou na začátku stárnutí, která mu nemístně komplikuje službu.

„Jste si opravdu jistý, že do protokolu označíte za příčinu Moritzovy smrti kohosi neznámého, pravděpodobně z řad místních pachatelů důchodkových deliktů?“

„Zformulovala jste to naprosto přesně, milostslečno,“ neodpustil si kousavý tón hraniční inspektor. Ještě jí chtěl připomenout, že jako snoubenka samozřejmě nemá nárok na vůbec žádný finanční příspěvek ze státní kasy, ale nepustila ho ke slovu.

„Až mi to četníci a krajský soudce dovolí, zorganizuji pohřeb. Předpokládám, že se dostaví všichni od finanční stráže, kdo budou aktuálně v dosahu. A všichni v bezvadném gala.“

Nora se během řeči napřímila a její oči získaly podobu zeleného smaragdu. Vzácného kamene. Tvrdého a nedostupného. Ve skutečnosti honosné pohřby a strnulou pietu náhrobků nesnášela. Zvláště na nových hřbitovech, které teď leckteré město budovalo daleko od svých hranic a zdůvodňovalo to hygienickými předpisy. Moritz se téměř jistě žádného náhrobku nedočká a ona se k jeho stále rozpadlejšímu rovu nebude chodit modlit, protože se bude muset vrátit do trafiky na českotřebovském nádraží. Ale to všechno tady a teď ten nafoukaný panák s distinkcemi hraničního inspektora nemohl vědět.

Sofie se odlepila ode zdi právě včas, aby se s Norou potkala uprostřed chodníku. Zvládla i naprosto bezstarostný úsměv. Ostatně proč by ne, právě si obstarala slušnou dávku čerstvých informací přímo od nic netušícího, ale velmi důležitého zdroje. Baronka von Wille je nepochybně ocení.

II. kapitola 

Dům byl sice činžovní, ale světlá, zdobená fasáda, barevné skleněné vitráže na chodbách a bohatě vyřezávané dveře svědčily o solidnosti. Velká okna a balustráda balkónu v prvním patře napovídaly, že právě tady bydlí majitel. Třetí patro už sice nebylo tak okázalé na pohled, ale poskytovalo moderní bydlení, s vybudovaným odpadem a vodou zavedenou až za dveře každého z bytů. Snad jenom nutnost nosit po tolika schodech dřevo a uhlí pro vytápění by mohla kazit dokonalý dojem, kdyby si ovšem kdokoliv vůbec uměl představit něco jiného.

Na schodišti vedoucím do třetího patra seděla žena, možná už stařena, v bavlněných šatech, jejichž dlouhou existenci naznačoval jak poněkud starodávný střih, tak barvy vyrudlé sluncem a možná i mnohým praním. Lehce pomačkaný klobouk zase dosvědčoval, že jeho nositelka se lépe cítí v pevně uvázaném šátku.

„Odpusťte, milostpaní,“ zachytila se litinového zábradlí ve snaze co nejrychleji vstát, když Nora došla po schodech na nejbližší odpočívadlo, „kdepak bych tady našla slečnu Herzigovou?“

„Co mi nesete?“ Nora přeskočila očima ze ženské na košík pevně ovázaný kusem hadru, který stál hned vedle ní.

Návštěvnice nejdříve překvapeně vykulila oči, ale vzápětí jí rty rozvlnil chápavý úsměv. Slečna Herzigová určitě nebyla žádné sotva dospělé děvčátko sbírající na sňatkovém trhu první zkušenosti. Představovala nanejvýš tak dobrou nebo alespoň solidní partii, zatím ještě celkem k světu.

„Jsem tady kvůli panu komisaři Hilbertovi.“

Noře se zatmělo před očima. Možná se i maličko zapotácela, protože ji babka chytila za ruce. Dlaně měla hrubé a upracované.

„Je to smutný, milostivá, že takhle skončil. Řek mi to domovník v tom baráku, co si tam pan komisař pronajal byt v prvním štoku. Byl z toho celej špatnej. Myslím jako ten domovník. Domácí se prej těšil na nóbl nájemníka, a teď z toho nic není. I když nájemný za tenhle měsíc dostal, tak si vlastně nemá na co stěžovat. Ale tenhle barák je vo moc lepší, nestěhujte se odcáď, když se teď nebudete vdávat.“

Nora povídavou babku nepřerušovala. Získala čas na to, aby se vzpamatovala z překvapení.

„Ale kvůlivá tomu tu nejsem,“ zatvářila se návštěvnice důležitě, „von vám totiž pan Hilbert chystal překvapení. Dárek do toho novýho bytu, asi abyste tam nebyla tak sama. Já se o něj zatím starala a řeknu vám, že už je pěkně rozmazlenej. Zaplaceno sem dostala předem, vo to nic, ale nechat si ho nechci, když už teď na něj pan komisař nebude platit. Tak sem vám ho přinesla.“

Babka zvedla košík a podala ho Noře. Zdál se jí docela těžký. Opatrně si ho zapřela o předloktí, aby mohla sundat umolousaný hadr. Zevnitř se ozvalo temné zamručení. Stvoření v košíku zřejmě považovalo změnu sklonu za nepohodlnou a zaťalo drápy do proutěné stěny. Nora se tázavě podívala na ženu vedle sebe, ale ta byla naprosto klidná. Vše nejspíš pokračovalo, jak mělo. Teprve když si všimla, jak trafikantka jednou rukou neobratně zápolí s uzlem na látce, natáhla se a pomohla jí. Na Noru z košíku zamžouraly dvě jantarové oči. Chvíli trvalo, než se vzteklé prsknutí změnilo v hrdelní mručení, hlava se lehce vychýlila a opatrně přiblížila čenich k lidské ruce. Nora počkala, až se dlouhé vousy dotknou její dlaně, a potom nepatrně pohnula dvěma prsty. Ze zvířecích očí vystřelily blesky, ale hlava neuhnula.

„Ty jsi krasavice,“ vyprostila z košíku statnou kočku s bílou, krátkou, ale hustou srstí, s velikýma zrzavýma ušima a huňatým ocasem, příčně pruhovaným ve dvou odstínech rezavé.

„Jakápak krasavice,“ rozesmála se babka, „vždyť je to kocour. Jste tu moc blízko střechy. Zavírejte okno, jinak ho uvidíte, jenom když bude mít opravdu velkej hlad. I když tenhle rozmazlenec tak rád spí na něčem hodně měkkém, že se možná přijde domů i vyspat. Teda máte-li křeslo.“

Nora přikývla, ale pravda to nebyla. Nechtěla příliš investovat do zařízení bytu, který byl sice na dobré adrese, ale pro ni jenom dočasný a provizorní. Hned po svatbě mohli začít s Moritzem bydlet společně. Teď ji ovšem do jeho bytu vůbec nepustí. Není vdovou, je jenom opuštěnou snoubenkou. S téměř prázdným bytem v úplně novém domě.

„Jak se jmenuje?“

„Málem bych zapomněla,“ babka zašmátrala v jakési neviditelné kapse pod zástěrou, „to jste asi dostat neměla, ale je to tam všechno napsané.“

„Wilibald, turecká van,“ slabikovala Nora. Pak vykulila oči. Kočky se obvykle neprodávaly, žily si svým vlastním životem, byť někdy poměrně dobrodružným. Jen ty úplně nejvzácnější, většinou dovezené z daleka, měly nějakou hodnotu v penězích. Suma, kterou hraniční komisař za bílé zvíře s uhrančivýma jantarovýma očima zaplatil, rozhodně nebyla malá, navzdory tomu, že obliba angorského plemene pozvolna upadala. U nóbl milovníků koček je nahrazovaly dlouhosrsté kočky perské. Kterýkoliv bílorezavý kocour z ulice by byl jako dárek podstatně levnější. Byl by totiž zadarmo.

„Turecká kočka? Tak proč se jmenuje Wilibald, a ne třeba Sindibád?“

Babka nechápavě zakroutila hlavou. O žádném Sindibádovi nikdy neslyšela a jako jméno pro kočku jí to přišlo stejně nepraktické jako Wilibald.

„Říkala jsem mu prostě jenom kocoure a on vždycky přišel. Třeba už si na to zvykl.“

Nora zabořila bradu do angorské srsti zvířete. Nějaké jméno vymyslí, Wilibalde na něj zcela jistě volat nebude.

Návštěvnice si oběma rukama posunula klobouk, bez ohledu na škody, které si tím způsobila na účesu. Odejít se jí jaksi nechtělo. Teprve prodlužující se ticho Noru upozornilo, co opomněla. Pár drobných babku viditelně potěšilo. Na rozloučenou rozverně zatahala kocoura za huňatý ocas a spokojeně se rozesmála, když se po ní ohnal packou.

Nora seděla na kraji postele, objímala si ramena dlaněmi a pozorovala kocoura, jak důkladně očichává nový prostor. Na své průzkumné cestě nevynechal žádnou štěrbinu. Byl krásný a dost možná i jedinečný, ale pro ni představoval problém navíc. Jako kdyby jich měla málo. Vdávat se nebude, spoléhat na manželův plat nemůže. Naštěstí trafiku na českotřebovském nádraží ještě nepředala zpátky eráru, takže se má kam vrátit. Stěhování do vzdáleného Liberce něco stálo a na rozdíl od financů jí z toho nikdo nic neproplatí. Jenže to všechno bylo vlastně vedlejší. Tím podstatným byla Moritzova smrt. Divná smrt, kterou ovšem jeho nejbližší nadřízený hraniční inspektor Ernest Lenz bez dalšího prohlásil za sice politováníhodné, ale obvyklé úmrtí ve službě. V hraničním okrsku se to přece stávalo. Když si na to Nora vzpomněla, napřímila se a zaťala prsty do dlaní. Nebyla nijak zvlášť bohatá, ale čert vezmi peníze. Ona chce vědět, kdo za tou smrtí stojí. Na pašeráky nevěřila ani omylem. Ne že by podceňovala zdejšího četnického velitele Theodora Peterku, ale jeden muž v uniformě finanční stráže – pokud si dobře vzpomínala – uměl takové situace řešit, ať už bylo četnictvo kolem v jakékoliv kvalitě. Musí sem dostat hraničního inspektora Eduarda Plischka, i kdyby ho měla přivléct z druhého konce monarchie.

„Kocoure!“ zavolala, když si brala pohozené rukavičky. K jejímu překvapení zvíře nejdříve otočilo hlavu po zvuku a vzápětí se k ní rozeběhlo. Slíbila, že z podvečerní pochůzky přinese večeři, a nechala mohutné kočičí čelo několikrát uhodit do své rozevřené dlaně. Pokušení zatahat zvíře za ocas odolala. Pro tentokrát.

Baronka Teréza von Wille se na svého bratra dívala s rostoucím znechucením. Elegantní floutek se v pozdním odpoledni probíral k životu, jenže než vyrazí do víru společnosti, potřeboval ze své podnikavé sestry vymámit alespoň přiměřenou částku na reprezentaci. Apanáž, kterou disponoval, se dávno rozkutálela a štěstí ve hře si aktuálně dávalo pauzu. O svůj pověstný okouzlující úsměv se nesnažil. Věděl, že na Terézu nezabírá. Celých pětadvacet let svého života se snažil zjistit, čím by mohl proniknout pod slupku striktně pragmatického uvažování své starší sestry, ale výsledky nebyly zvlášť oslnivé. Lépe řečeno, v řadě směrů nestály vůbec za nic.

„Má milá Terézo, pokud dopustíš, abych si opětovně půjčil u Karla, nebo dokonce Gustava, znemožníš především sebe. O mně se obecně ví, že bývám švorc a zachránit mě může jedině obratná výhra, ale o tvé šetrnosti – vlastně jsem chtěl říci hamižnosti – se zatím na veřejnosti moc nemluví. Neměla by sis to kazit.“

„Můj milý Otto, všechno, co se v tomhle domě děje, už nějakou dobu platím z toho, co vydělám. Včetně tvých eskapád, bohužel. Když už nemáš sebemenší nápad, z něhož by byl jakýkoliv zisk, mohl by ses alespoň nechat vydržovat nějakou bohatou husičkou, kterou by okouzlil tvůj šlechtický titul a řekněme i přiměřený šarm.“

„Uznávám, sestřičko, že jsi ve svých úvahách pokročila významně dál a už nemluvíš o svatbě s podobným vzorkem lidské populace,“ zašklebil se Otto von Wille, „přesto, prosím, zvaž mou situaci a zachovej se s velkorysostí hodnou našich vznešených předků.“

Teréza znechuceně odfrkla. Bratrovy dluhy uměly být opravdu aristokraticky velkolepé. Zato majetek rodiny už tyto parametry hodně dlouho postrádal. Po smrti otce si Teréza nejdříve obstarala povolení k provozování konkurenční trafiky a zakrátko ji spojila s hlavním skladem tabákových výrobků všeobecného sortimentu. Ačkoliv vše rozjížděla s úvěrem, dařilo se jí natolik, že mohla zaplatit obvyklý domácí personál a časem – byť se skřípěním zubů – začít vyrovnávat i bratrovy dluhy. Do vylepšení vzhledu rodinného sídla neinvestovala záměrně. Jistá omšelost stavby navozovala dojem starobylosti domu i rodu, i když tomu tak ve skutečnosti nebylo.

„Velkorysost vůči tobě je z citového hlediska zcela ztrátovou záležitostí,“ Teréza položila na stůl bankovku, ale ihned se o ni opřela celou plochou dlaně, „takže pojďme jednat obchodně.“

Otto se nejprve ujistil, že nabízená hodnota obstojí ve společnosti, kam se chystal, a teprve pak se pokusil zpochybnit sestřinu naznačenou podmínku.

„Přece víš, že jsem k jakémukoliv obchodu naprosto nepoužitelný, tak nepokoušej osud a vynech mne dřív, než si zkazíš pověst.“

Otto von Wille na sestru vytřeštil oči.

„Odkud víte, že jsem trafikantka?“ zajímala se Nora trochu zbytečně.

„Stihnou přijet?“