Navždy to budeš ty

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Estelle Maskame

Navždy to budeš ty – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Estelle Maskame: Forever & Always You

Text copyright @ Estelle Maskame, 2025

Originally published in the English language in the UK by Black & White Publishing, an imprint of Bonnier Books UK Limited.

The moral rights of the Author have been asserted.

Translation © Nela Mészárosová, 2026

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2026

E-book konverziu vytvorilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2026

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

Vyťažovanie textu a dát z tejto publikácie v zmysle čl. 4 smernice 2019/790 EÚ je zakázané.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-5352-4

ISBN e-knihy 978-80-566-5354-8 (1. zverejnenie, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-5355-5 (1. zverejnenie, 2026) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-5353-1 (1. zverejnenie, 2026) (ePDF)

Pre Sherilyn.

Sestru si síce nevyberieme, no teba by som si vybrala vždy.

1

Snáď práve nepovedal to, čo som mu videla na perách. Doriti.

„Vyhodiť?“ zopakujem a tresnem pohárom o bar. „Vyhodiť, Buck? Prosím, povedz mi, že som ťa zle počula, pretože si ma, dopekla, v žiadnom prípade práve nevyhodil.“

Buck podíde bližšie ku mne a škaredo na mňa zazrie. Dlaňami sa zaprie o lepkavý barový pult. Drevo už za tie desiatky rokov nasiaklo vodkou. „Nemôžeš zákazníkovi povedať, citujem ‚Ešte raz sa ma dotkneš a tak ti nakopem gule, že už nikdy nebudeš mať deti.‘ Čo to má, dopekla, znamenať, Gabby?“

Prehodím si utierku cez rameno a rukami sa zapriem o opačnú stranu baru, rovno oproti Buckovi. Som ešte viac rozzúrená. „Aha. Takže podľa teba je v poriadku, ak zákazníci obchytkávajú tvoj personál? Ten úchylák na mňa celú noc zízal! Chytil ma za nohu.“

„Možno to bolo nechtiac.“

„Nebuď naivný, Buck, lebo vás zložím oboch,“ milo sa usmejem, no myslím to vážne. Obávam sa však, že on s mojou výpoveďou nežartoval.

„Ak sa k tebe niekto správa nevhodne, stačí povedať a ja to vyriešim,“ povie Buck s presvedčením šteniatka zlatého retrívera. Mal by si užívať dôchodok, hrať golf s kamošmi a plaviť sa po Bahamách na výletných lodiach pre dôchodcov. Namiesto toho však prevádzkuje tento bohom zabudnutý bar pre desiatich zákazníkov denne, asi až kým jedného dňa nezomrie v sklade na infarkt. Dočerta, veď sa mu pri nalievaní trasú ruky. V ktorom vesmíre by tento starec prežil bitku s opitými chuligánmi, ktorí sú o polovicu mladší než on?

„Fajn,“ odvrknem. Stiahnem si utierku z ramena a začnem ňou utierať bar, kým vo mne potichu vrie hnev. Kedy vyšla sebaobrana z módy? To sa už žena nemôže ani brániť bez následkov?

Buck si odkašle. „Aj tak máš padáka.“

„Buck, no tak!“ Otočím sa na päte a namierim na neho utierkou. „Potrebuješ ma. Carly trvá dvadsať sekúnd naliať drink, mne len päť.“

„Možno,“ súhlasí, „no Carly tiež chodí včas, neodvráva a nespráva sa k zákazníkom ako k špine.“ Nadvihne obočie, čím ma vyzýva k hádke.

Dobre, fajn, ako chce. Možno nie som zrovna dochvíľna a možno som často nepríjemná a možno niktošov, ktorí chodia do tohto baru, považujem presne za to, čím sú – za niktošov –, ale svoju prácu si robím dobre.

Keď vidím v Buckových očiach, že to myslí vážne, spustím ramená. Je rozhodnutý. A niečo mi vraví, že bol rozhodnutý už dlhší čas. Len čakal na moju poslednú chybu.

Rozhliadnem sa po tmavom bare. Je neskoro, niečo po polnoci, štvrtok, preto je tu ticho. Chlapík, ktorý si nevedel udržať ruky na uzde, pije spolu s kamošom pri barovom stolíku pri dverách. Carly robí osobnú barmanku osamelej žene na konci baru, ktorá celý večer popíja víno a agresívne píše správy na mobile. Nie je tu žiadna atmosféra, len tiché rozjímanie šiestich ľudí a tóny jukeboxu v rohu. Vždy tu bolo zatuchnuto, akoby sa nikdy nevetralo a nikdy sem neprenikol vzduch. A úprimne? Možno sa tu naozaj nikdy nevetralo. Zvykla som si na zápach cigariet, ktorý sa akoby zažral do stien. Obávam sa preto aj o moje zdravie. Čo ak jedného dňa zomriem mladá na rakovinu pľúc? Aj keby som sem už nikdy nevkročila, bolo by už neskoro.

Lenže kam, dopekla, mám ísť? Som skrachovaná vysokoškoláčka v malom meste bez akýchkoľvek kariérnych možností. Potrebujem niečo, čo mi bez problémov zaplatí nájom. Nechcem prosiť o svoju starú prácu čašníčky. Zakaždým, keď som niesla špinavé taniere do kuchyne, mi stiahlo žalúdok a naplo ma. Raz mi skĺzol palec do nedojedenej zemiakovej kaše a okamžite som utekala na záchod vyvracať sa. A to ani nehovorím o umývaní riadu. Potrebovala som gumené rukavice po lakte, aby som sa nedotkla vody v dreze. Nalievať whiskey je oveľa ľahšia robota.

„Buck, toto miesto potrebujem. Prosím.“

Buck sa zamračí a na zlomok sekundy sa zdá, že je smutný, že ma núti odísť. „Viem, zlatko, no už ťa, bohužiaľ, nepotrebujem.“

Otupene stojím za barom. Buck podíde ku mne, otvorí pokladňu a začne sa v nej prehrabávať. Vytiahne malý zväzok peňazí a vloží mi ho do ruky. Moja tohtotýždňová výplata. Ani sa neobťažujem skontrolovať, či sedí. Rozviažem si zásteru a hodím ju na bar.

„Veľa šťastia, Gabby,“ zaželal mi Buck.

Iste, budem ho potrebovať.

Keď prechádzam okolo Carly, spýta sa ma: „Dnes odchádzaš skôr?“

„Nie, odchádzam navždy. Maj sa, Carly.“ Zároveň si pomyslím: Dočerta s tebou, Carly. Ak by si nebola taká vzorná zamestnankyňa, možno by som v porovnaní s tebou nevyzerala tak hrozne.

Zo skladu si vezmem telefón a kľúče. Sú na polici, ktorú Buck považuje za trezor a s hlavou sklonenou od hanby sa preplazím barom.

„Čo sa deje, kočka?“ ozve sa predátor a posmešne našpúli pery, aby napodobnil môj zamračený výraz. Je to ako mávať červenou šatkou pred býkom.

V momente sa otočím a so zaťatými päsťami vykročím k nemu. „Práve ma vyhodili, takže už mi nič nebráni, aby som…“

„Vyhodili ťa z tejto diery?“ posmieva sa a zákerne sa na tom s kamošom zasmejú. Úprimne, nebudem sa tu biť s plešatým chlapom v strednom veku, hoci by som ho tak veľmi chcela udrieť.

„Čo za zúfalca si neudrží prácu za minimálnu mzdu na takomto mieste? Úbohé.“

„Nič o mne nevieš,“ odvrknem.

„Čoby nie,“ povie a lakťami sa oprie o stôl, nakláňajúc sa ku mne s nepríjemným úškrnom. „Vidíme ťa tu neustále. Prevraciaš oči za barom a myslíš si o sebe, že si niečo viac. Ale pozri sa na seba, ako sa plazíš von dverami. Si nula!“ odbije ma s pohŕdavým smiechom. „Tak choď, kočka. Vypadni.“

Po týchto slovách ma bodlo pri srdci.

Si nula.

Tie slová som už počula. Jediným rozdielom je, že vtedy vyšli z mojich úst. Na túto chvíľu som čakala celé roky – karma mi ich vrátila. Zaslúžim si to.

Pokrčím plecami a ticho prijmem porážku. „Ďakujem,“ odpoviem jednoducho.

Muž zmätene zvraští tvár. Otočím sa mu chrbtom a vyjdem von. Hoci je po polnoci, vonku je stále teplo a vlhko. Nasadnem do auta zaparkovaného v zadnej uličke a zapnem klimatizáciu. O takomto čase sú ulice v okrajových častiach Durhamu v Severnej Karolíne tiché. Kým som študovala na Dukeovej univerzite, bývala som na najkrajšom internáte v kampuse. Bol obklopený nádherným lesom a nachádzal sa len kúsok od centra mesta. Teraz mám v bytovke za susedov pochybné bytosti a pár túlavých mačiek, ktorým niekto v tomto júlovom teple neustále necháva vonku plechovky s tuniakom. Keď v tichosti šoférujem, hlavou mi víria tisícky myšlienok: Čo mám teraz robiť? Ako veľmi mi bude chýbať tequila so zázvorovým pivom zadarmo? No jedna myšlienka ma máta zo všetkých najviac. Spomienka, ktorá ma mučí už roky, uložená hlboko v zákutiach môjho mozgu a s tendenciou vynárať sa častejšie, než by som si priala.

Austin Pierce sa s povzdychom zvalí na sedadlo spolujazdca v mojom aute. Prestanem si v spätnom zrkadle nanášať druhú vrstvu lesku na pery a zazriem na neho.

„Čo sa deje, hundroš?“

„Tréner ma tento týždeň ničí,“ povie a pomaly si natiahne nohy pred seba. „Po stometrových intervaloch, ktoré nám dal včera behať, mám úplne zničené predné stehná a pravdepodobne ma dnes opäť preženie peklom.“

Prevrátim oči. „To je daň za športové štipendium na výšku. Ponaťahuj si nohy a budeš v pohode.“ Vlasy mi tancujú vo vetre, ako vychádzam z našej ulice. Teraz, keď je apríl a otepľuje sa, rada jazdím do školy s otvorenou strechou.

„Nemôžem sa dočkať, kedy odtiaľto vypadnem,“ zamrmle Austin. „V Alabame budem makať nielen na číslach, ale aj na odbehnutých kilometroch. Bude to skvelé.“

Kým šoférujem, cítim na sebe jeho pohľad. Po krátkej pauze jeho hlas zmäkne. „Jediné, čo mi bude chýbať, si ty.“

„Budeme v kontakte,“ pripomeniem mu, „a som si istá, že sa stretneme, keď prídeme domov na sviatky. Porozprávam ti o študentských večierkoch, na ktoré pôjdem, a ty mi zasa povieš, aká mäkká je bežecká dráha v Alabame.“

„Robíš zo mňa trápneho.“

„Ty si trápny, Austin,“ doberám si ho a našpúlim na neho pery.

„Možno si polovicu – vlastne väčšinu – času nanič, ale budeš mi chýbať,“ povie a môj hravý výraz sa náhle zmení na smutné, previnilé mračenie.

Som naozaj strašná kamarátka a vôbec si nezaslúžim, aby som mu chýbala, keď sa naše cesty po maturite rozdelia. Bola by som rada, ak by sme zostali v kontakte, no niečo mi v hĺbke duše vraví, že keď odíde do Alabamy, stretne milých, úprimných priateľov, a so mnou sa už nikdy nebude chcieť stretnúť. A všetko to bude moja vina.

„Aj ty mi budeš chýbať,“ vydám zo seba.

Keď sa blížime k areálu našej strednej školy, prvýkrát v živote zvažujem, že nechám otvorenú strechu auta. No v momente, ako prídeme na parkovisko, to proste nedokážem. Pri rozlúčke s Austinom potrebujem súkromie. Bez rozmýšľania stlačím tlačidlo a strecha nad nami sa zatvorí.

„Nech sa páči.“ Zastavujem na obvyklom diskrétnom mieste, skôr ako zájdeme príliš hlboko na parkovisko alebo sa priblížime k hlavnému vchodu školy. Očami nervózne skenujem hŕstku našich spolužiakov, ktorí práve prechádzajú okolo, a ako vždy, aj teraz sa modlím, aby medzi nimi nebol nikto z mojich najbližších kamarátov.

Austin vie, ako to chodí. Predstieram, že ho tu vysádzam ako láskavosť, aby som ho nevystavila mojej netrpezlivosti pri hľadaní parkovacieho miesta. Nie preto, že neznesiem predstavu, že ho niekto uvidí vystupovať z môjho auta. Tentokrát však neschmatne tašku a nevyskočí z auta ako zvyčajne. Zostáva sedieť, a to ma desí.

„O čo ide?“ spýtam sa nervózne, keďže stúpa riziko, že nás spolu uvidia.

„No…“ zamrmle Austin. Hrá sa s rukami v lone a hryzie si spodnú peru. „Viem, že to je šialené a že povieš nie, ale čochvíľa maturujeme a navždy si budem vyčítať, ak sa ťa aspoň nespýtam. Ale blíži sa ples…“

„Austin…“ poviem varovne, takmer až výhražne.

Prosím, nerob to, Austin. Neopováž sa ma spýtať, či s tebou pôjdem na ples.

„Tak som rozmýšľal, či by si náhodou nechcela ísť,“ spýta sa nervózne. Slová mu takmer uviaznu v hrdle a odhodlane na mňa pozrie svojimi modrými očami. „So mnou, samozrejme. Nešla by si so mnou na ples, Gabby?“

Šokovane zažmurkám. Čo si, doriti, myslí? Nemôžem sa s ním rozprávať ani na školskej chodbe. Ako si mohol čo i len na sekundu pomyslieť, že by som s ním išla na ples? Navyše, cez víkend ma už pozval Mark Lowitz. Mala by som to Austinovi povedať. Je to opodstatnený dôvod a Austin môže byť aj naďalej blažene nevedomý skutočnosti, že by som ho aj tak odmietla. No tá nádej v jeho modrých očiach…

Bože, vždy sa na mňa pozerá tak milo, s takou láskavosťou. Bol mi úžasným kamošom, aj keď som si to nikdy nezaslúžila, a prvýkrát v živote mu proste nemôžem ublížiť. Tentoraz nie.

„Dobre,“ poviem tichým hlasom a Austin takmer dostane šok.

„Vážne? Nezrútil sa svet, ak pôjdeme spolu?“ vykríkne s radosťou a ja cítim, ako sa priestor auta okolo nás zmenšuje a vysáva zo vzduchu všetok kyslík.

„No tak, vystúp, Austin,“ povzbudím ho slabým, núteným smiechom a ukážem na dvere.

„Dobre, dobre.“ Rýchlo schmatne tašku, prehodí si ju cez plece a vystúpi. Ako vždy, strčí hlavu späť do auta a povie: „Maj sa, lúzer!“

„Čau, lúzer!“

Sledujem, ako prechádza parkoviskom ku škole, kde ho pravdepodobne čaká ďalší dlhý pekelný deň, a búši mi srdce. On však kráča s úsmevom na tvári, pretože si myslí, že spolu pôjdeme na ples… A ja sa cítim ako ten najhorší človek na svete, pretože v žiadnom prípade nedovolím, aby niekto videl, ako idem na ples s Austinom Piercom.

Náhle sa vrátim do reality a zistím, že stojím pred svojou bytovkou. Desivo si uvedomujem, že som väčšinu cesty vôbec nevnímala. Rýchlo si pretriem oči, s povzdychom zakloním hlavu a všimnem si, že jedna z vonkajších žiaroviek je vypálená. Keď som pred dvoma rokmi podpisovala nájomnú zmluvu k bytu, zavolala mi moja mama a veľmi vážne a priamo sa spýtala, či som drogovo závislá.

„Je to kokaín, Gabrielle?“ zašepkala do telefónu a znela sklamane, keď som jej so smiechom odpovedala: „Rozhodne nie!“ Myslím si, že niekde v hĺbke duše sa modlila, aby to boli drogy. To by aspoň čiastočne vysvetľovalo môj extrémny úpadok.

Kráčam po tmavých schodoch do môjho bytu. Vojdem dnu, kľúče hodím na kuchynskú linku a zastanem. Nadýchnem sa.

Hmm.

Niečo tu smrdí ako… kanalizácia.

Veľmi dobre pritom viem, že môj byt nesmrdí ako kanalizácia. Množstvo sviečok, ktoré týždenne spotrebujem, to len potvrdzuje. Prečo vo vzduchu necítim zvyčajnú vôňu pomaranča a vanilky?

S pokrčeným nosom čuchám po byte ako stopovací pes pri drogovom záťahu. Nasledujem zápach ku komore. Keď nájdem jeho zdroj, zhlboka sa nadýchnem a načiahnem sa za kľučkou. Prosím, prosím, nech to nie je mŕtvy hlodavec ani nič také.

Zalapám po dychu a odskočím od dverí.

Bože, prečo to nemohol byť mŕtvy hlodavec?

Z diery v strope kvapká voda a premáča kartónové škatule so všetkými mojimi vecami. Špičkou topánky štuchnem do koberca a ten hlasno začľapká.

Ponáhľam sa do kuchyne, otvorím skrinku pod drezom a utiahnem uzáver, až kým nepočujem, že kvapkanie vody v komore pomaly utíchne. Sedím na zemi s otvorenými ústami.

„Nie. Nie. To nemôže byť pravda,“ povzdychnem si, neveriacky krútiac hlavou. Nielenže som dnes dostala padáka, ale ešte ma aj vytopilo. Čo som v poslednej dobe spravila, že mi to karma takto vracia? Je to preto, že som Carly povedala, aby si dala dofarbiť odrasty?

Zavolala som správcovi budovy. Je hrozne mrzutý za to, že som ho zobudila, a prakticky nepoužiteľný. Nemôže mi zaručiť, že ráno ku mne pošle inštalatéra. Vlastne ani to, že by nejaký prišiel ešte pred víkendom.

„Ale ako mám fungovať bez vodovodu?“

„Nesprchujte sa, nesplachujte záchod, nezapínajte žiadne kohútiky,“ odpovie.

„Áno, viem, čo to zahŕňa,“ odvrknem. „No čo mám robiť?“

„Zaplaťte si na pár dní hotel alebo prespite u známych.“

Chcem sa spýtať, či mi ten povinný pobyt v hoteli preplatí, no nemám silu hádať sa. Vyžadujem, aby mi sem čo najskôr poslal inštalatéra, zložím a zúfalo hľadím na zatopenú komoru.

Hotel si nemôžem dovoliť a do motelov nechodím, lebo mám určité štandardy. Posledná vec, ktorú v túto neskorú nočnú hodinu potrebujem, je dvojhodinová cesta do môjho rodného mesta Wilmington, ale situácia je zúfalá. Bohužiaľ, nemám inú možnosť, než sa doplaziť domov k mame. Vkradnem sa zadnými dverami, aby som ju nezobudila, a až ráno sa popasujem s jej prekvapením, keď ma uvidí v mojej detskej izbe.

Vstanem z kuchynskej podlahy, zamierim do spálne a začnem si baliť veci. Jedinou mojou útechou je, že potrubie neprasklo nad šatníkom v spálni a moje oblečenie tak ostalo suché a nepoškodené. Omráčene si zbalím malý kufor a vypnem elektrinu na hlavnom ističi. Prasknuté potrubie predstavuje nebezpečenstvo požiaru a nerada by som podpálila celú budovu. Potom by dnešná výpoveď bola len čerešničkou na torte dnešného dňa.

Vrátim sa späť do auta a naštartujem. Keď na palubovke zasvieti varovná kontrolka, rozosmejem sa. Mám nebezpečne nízky tlak v pneumatikách. Jasné. Jasné! Prečo by sa k dnešnej nočnej more nepridalo ešte niečo ďalšie?

Kopnutím otvorím dvere, obídem auto a baterkou na telefóne skontrolujem každé koleso. Niekde cestou z Buckovej krčmy som dostala defekt. Z vyfučanej zadnej pneumatiky vytiahnem klinec.

2

Mamin dramatický výkrik zatrasie dokonale vyleštenými sklami na francúzskych dverách.

„Gabrielle!“ obviňujúco zasyčí, akoby som ju predčasne poslala do hrobu tým, že som sa ráno objavila v kuchyni, hoci sme sa niekoľko mesiacov nevideli. S ústami pootvorenými od šoku si utiahne opasok na bielom bavlnenom župane. „Čo tu robíš?“

„Ahoj, mami. Je to vtipný príbeh,“ poviem, zatiaľ čo s rozpačitým úsmevom vchádzam do kuchyne.

Včera som si v tom zhone zabudla zbaliť pyžamo, takže som natlačená vo svojom starom pyžame, ktoré som našla v skrini vo svojej detskej izbe. Dnes som o pol štvrtej ráno prišla k prevratnému zisteniu, že moje dvadsaťštyriročné telo už nie je také, ako keď som mala šestnásť – vtedy som bola neuveriteľne štíhla a vyšportovaná. Nestratila som však všetku svoju ohybnosť. V noci som sa do domu pretlačila cez malé okno.

„V prvom rade, nenahnevaj sa, ale rozbila som garážové okno.“

Mama neveriacky zdvihne obočie, no rýchlo sa vráti k prázdnemu rezignovanému pohľadu. Myslím si, že je v stave, keď ju žiadne moje rozhodnutie nemôže prekvapiť. Jej myseľ opäť dospeje k záveru, že beriem drogy. „Prečo si, prosím ťa, rozbila okno v garáži?“

Zasmejem sa. Nie preto, aby som odľahčila atmosféru, ale pretože je to vtipné. Až teraz, s odstupom času. Ale uprostred noci? Vtedy to také vtipné nebolo.

Mama stisne pery a upriami na mňa prísny pohľad. „Prosím, nesmej sa, Gabrielle.“

„Dobre, takže,“ odkašlem si, „včera večer, keď som prišla z práce, som zistila, že mi v byte prasklo nejaké potrubie a nemôžem tam zostať. Potom som dostala defekt, ktorý som si opravila sama podľa návodu na internete. Nakoniec som sem dorazila okolo tretej ráno, no nechcela som ťa budiť. Kameňom som rozbila garážové okno a tak sa dostala dnu. Ako som vravela, je to vtipný príbeh.“

Mamin pohľad sa presunie na francúzske dvere. „Musím dať skontrolovať alarm. Očividne nefunguje. A prasknuté potrubie? To sa stáva, keď si prenajmeš byt v takej hroznej štvrti.“

Povzdychnem si. Toto je presne ten dôvod, prečo nechodím domov. Mamine vysoké nároky a prednášky, ktoré nasledujú, keď ich nespĺňam, ma vždy dostanú do bludného kruhu. A to som jej ešte ani nespomenula, že ma vyhodili z mojej mizernej práce. Potrebujem však miesto, kde môžem prespať. Takže budem musieť znášať, ako neschvaľujúco nakláňa hlavu.

„Môžem tu pár dní zostať? Len kým opravia potrubie.“

Nemala by to byť otázka, pri ktorej by som sa mala báť zápornej odpovede. Je to moja mama a toto je dom, v ktorom som vyrastala. Mala by som tu byť kedykoľvek vítaná. No náš vzťah je v poslednej dobe napätý. Návštevy si vyžadujú povolenie.

„Áno, Gabrielle. Môžeš tu zostať,“ povie mama po bolestivo dlhom premýšľaní. Otočí sa a pokračuje v napeňovaní ovseného mlieka pri kávovare, ktoré prerušili moje kroky. Blond vlasy si prehodí cez plece a dodá: „Možno ti to pripomenie, ako by si mala žiť. Možno tu nájdeš nejakú inšpiráciu. Alebo aj motiváciu?“ Pozrie sa mojím smerom a ja si pomyslím, že spať v aute by možno nebolo také zlé.

„Gabs?“ ozve sa hlas za mnou, a teraz som to ja, koho od prekvapenia strasie. „Čo tu, dočerta, robíš?“

„Čo tu, dočerta, robíš ty?“ odvetím, zízajúc na môjho brata, ktorý stojí vo dverách.

„Pozor na jazyk, prosím,“ pokarhá nás mama, zatiaľ čo si pokojne a nezaujato nalieva kávu. Väčšina matiek by bola nadšená, keby sa jej dve dospelé deti naraz vrátili domov. Ale nie Priscilla McKinleyová.

Môj brat Zach ku mne pristúpi a vlažne ma objíme. Pred mesiacom sme boli spolu v bare v Durhame, ale stretávame sa len zriedka, tak ako s mamou. „S Claire sme sa pohádali, tak si dávame pauzu, kým sa veci upokoja,“ vysvetľuje.

„A pritom je tu, zatiaľ čo tá príživníčka si pohodlne vysedáva v dome, ktorý on spláca,“ zamrmle si mama popod nos. Otočí sa s hrnčekom kávy pritisnutým k hrudi a súcitne pokrúti hlavou, ako keby bol Zach úplný hlupák. „Ak si naozaj rozhodnutý, že si tú ženu vezmeš, mohol by si, prosím, zvážiť môj návrh?“

„Mama, naposledy, nie. Nepožiadam ju, aby podpísala predmanželskú zmluvu a ak to ešte raz spomenieš, vyškrtneme ťa zo zoznamu hostí,“ varuje ju. Zach na mňa hodí frustrovaný pohľad, ktorý hovorí: S mamou je to stále fuška. Vitaj naspäť v pekle.

„Vidíte to?“ vybuchne mama a odloží hrnček s kávou na bezchybný mramorový pult, za ktorého leštenie platí trikrát do týždňa upratovačku. „Vidíte, ako sa ku mne správate? Ide mi len o vaše dobro a vy prevraciate oči a vysmievate sa mojim radám. Je to veľmi kruté.“

„Prišiel som si len po bagel,“ pokrčí Zach plecami, naznačujúc svoju porážku. Z mohutnej kuchynskej skrinky vyberie bagel a vloží ho do úst. Na znak solidarity zasalutuje a zmizne do svojej detskej izby na poschodí, do ktorej sa musí vrátiť.

Pohľad vrátim späť na svoju nahnevanú matku. „Pozri, nebudem ti tu zavadzať. Odídem hneď, ako bude môj byt opäť obývateľný.“

„Späť k tvojmu obdivuhodnému životu?“ V tvári sa jej zjaví pohŕdanie. Vie, že by to nemala povedať, ale neovládne sa. „Je to hanba, Gabrielle. Ženy z country klubu sa na teba stále vypytujú a ja im musím klamať! Myslia si, že si začínajúca podnikateľka, máš krásny dom v Charlotte a úžasného partnera. Prečo by to nemohla byť pravda? Tvoj otec by bol veľmi sklamaný, keby vedel, že si takto zahodila svoj život.“

Otvorím ústa a chvíľu uvažujem, že jej ten hrnček vytrhnem z rúk a vyhodím ho preč.

„Prečo som zahodila svoj život?“ zopakujem. Tie slová mi takmer uviaznu v hrdle. „Lebo otec zomrel, mama. Zomrel.“ Na chvíľu stíchnem, aby tá spomienka mohla doznieť, pre prípad, že mama zabudla. Niekedy mám pocit, že aj naozaj zabudla. „Mrzí ma, že som svoj smútok nedokázala potlačiť tak dokonale ako ty. Mrzí ma, že posledné roky nebolo mojou prioritou udržiavať si dokonalý život. A vieš čo? Nemusíš sa báť, že ti tu budem prekážať. Nájdem si niečo iné.“

Zdá sa, že moje slová mamu poriadne rozrušili, tak ako vždy. Vždy je obeťou, nikdy nie vinníkom. Spodná pera sa jej roztrasie a zatvorí oči. Slzami ma bude chcieť donútiť priznať, že má, ako inak, pravdu, a ja sa mýlim.

Keď som bola dieťa, mama bola moja hrdinka. Značkové topánky, luxusné večierky, dovolenky na Maldivách. Nebola ani ženou v domácnosti – mali sme opatrovateľku a slúžky. Žila na vysokej nohe, plne dotovaná naším otcom, ktorý bol finančným riaditeľom medzinárodnej organizácie. Tá každý štvrťrok dosahovala skvelé čísla. S kamarátkami sme boli uchvátené tým, aká bola štýlová. Možno bola namyslená snobka, no bola vtedy šťastná. Keď otec zomrel, akoby sa v nej niečo zlomilo. Teraz je veľmi uzavretá, mrzutá a rezignovaná. Už roky som ju nevidela vyjadriť skutočné emócie. Nad jeho smrťou neuronila ani slzu. Keď som sa na pohrebe rozvzlykala, umlčala ma. Len ma prázdno a chladne objala.

Je úplne zrejmé, že tak ako aj ja, aj ona upadla do dlhotrvajúcej depresie, z ktorej sa ešte nedokázala dostať. No je to moja matka. Mala mi byť počas trúchlenia oporou, nie obrátiť sa proti mne. Emočne sme sa jedna druhej tak odcudzili, že si k sebe nedokážeme nájsť cestu. Najmä nie, keď mi takto vyhadzuje otca na oči. Vôbec si neuvedomuje, aké sú jej bezohľadné poznámky kruté.

Ísť domov bola obrovská chyba. Teraz mi v žilách prúdi hnev a bojím sa, že urobím niečo, čo budem ľutovať. Napríklad rozbijem ďalšie okno, no teraz zo zúrivosti, nie z nutnosti.

Keď vybehnem z kuchyne, vidím Zacha, ako sedí na najvyššom schode mramorového schodiska, prežúva bagel a načúva. Má dvadsaťsedem, no dospejú bratia vôbec niekedy? Pokrúti na mňa hlavou.

„Nemala by si sa ňou zapodievať,“ povie a ja si povzdychnem, lebo má pravdu.

Obaja sme už dosť starí na to, aby sme vedeli, že keď mama začne rozprávať, najlepšie je rýchlo ju umlčať a nenechať sa ňou vytočiť. Stačí ju proste prerušiť a diskusiu rázne ukončiť.

„Pozri sa na nás,“ poviem a sadnem si vedľa neho. Ukradnem mu z ruky posledný kúsok pečiva a hodím si ho do úst. „Chlap, ktorý sa háda so snúbenicou a barmanka so zatopeným bytom. Sme super!“

„Barmanka? Myslel som, že si servírka.“

„Už nie som ani jedno. Včera som dostala padáka.“

Zach sa pousmeje. „Gabs, no tak. Vieš, že s ňou často nesúhlasím, ale myslím, že tentokrát má mama pravdu. Tvoj život ide dole vodou.“

Vstane zo schodov, chytí ma za ruku a vytiahne hore. Pozastavíme sa, keď začujeme mamu vydať z kuchyne veľmi dramatický a falošný výkrik. Obaja prekrútime oči a vydáme sa smerom k našim izbám. Sú vedľa seba a doteraz ma strasie, keď si spomeniem na niektoré zvuky, ktoré vychádzali z jeho izby, keď sme boli pubertiaci. Úprimne? Bolo to traumatizujúce.

„Prosím, nebuď ako mama, prosím,“ hovorím s rukou na dverách. „Viem, že môj život teraz nestojí za nič, ale potrebovala som, aby bol nejaký čas nahovno. Na niečo som čakala a včera sa to stalo. Teraz…“ jemne sa usmejem, „teraz je ten správny moment, aby som sa z toho vyhrabala. Len mi daj trochu času.“

Zach sa ešte viac zamračí a v jeho očiach vidím náznak ľútosti. „Nie si to ty, Gabs,“ zašepká, „a nemôže za to otcova smrť. Už dávno predtým si nebola sama sebou. Chýba mi tá Gabby, ktorá ma prosila, aby som ju o polnoci odviezol do McDonaldu po milkshake. Gabby, ktorá sa mi snažila radiť o dievčatách, hoci bola ešte dieťa, ktoré nič nevedelo. A potom si akoby zo dňa na deň dospela a aj keď mamu nemôžeš ani cítiť, nejakým zázrakom si sa stala jej dokonalou dcérou.“

Neodvrátime od seba pohľad a ja nemám čo povedať, lebo niekde vo vnútri viem, že má pravdu. Neexistuje žiadna obhajoba, ktorá by nebola len obyčajným klamstvom. Jednoducho len odpoviem: „Ja viem.“

„A potom sa z teba stala totálna nula,“ dodá Zach na odľahčenie. „Takže, keď sa z toho dostaneš, môžeš to byť, prosím, ty? Nie tá deprimovaná skrachovaná vysokoškoláčka. Ani tá krava, ktorá je vernou kópiou našej mamy. Len moja primerane otravná malá sestra.“

S úsmevom si prekrížim ruky na hrudi. „A môžem mať na tvojej svadbe príhovor ako sestra ženícha? Všetkým by som porozprávala o tvojej fáze obliekania sa do ženských šiat, keď si mal desať. Mám fotky, ako si sa snažil napchať tvoj tučný zadok do mojich šiat.“

Zach sa zamračí. „To je viac než primerane otravné.“

„Vidíš, stále na sebe pracujem,“ poviem a pokrčím plecami. Otvorím dvere a zmiznem vo svojej izbe, skôr než Zach stihne povedať niečo, čo by ma mohlo rozrušiť.

Moja izba vyzerá presne tak, ako som ju v osemnástich nechala. Fotky mňa a mojich kamošiek nalepené okolo starožitného zrkadla opretého o stenu. Komoda, na ktorej je niekoľko flakónov so zvyškami parfumu. Keď som uprostred noci vliezla do svojej obrovskej postele, matrac sa dokonale prispôsobil tvaru môjho tela a obliečky ma zahalili vôňou levandule. Hoci sme so Zachom z domu dávno preč, upratovačka udržiava naše izby v bezchybnom stave. Nie je tu ani náznak prachu.

Usteliem posteľ a odhrniem závesy. Z môjho okna je výhľad na prednú časť dvora. Sadnem si na lavicu vo výklenku, podložím si bradu vankúšom a pozerám von. Vo Wilmingtone na pobreží Severnej Karolíny je nádherné júlové ráno. Obloha má jasne modrú farbu a slnko tancuje medzi stromami lemujúcimi našu cestu. Keď som bola malá, mala som výhľad na veľkú vodnú nádrž obklopenú zeleňou a divokou zverou – až pokým mestská rada neschválila projekt výstavby bytoviek hneď oproti našej uzavretej súkromnej komunite tradičných georgiánskych domov z červených tehál. Mama sa vtedy zrútila z poklesu ceny nehnuteľností. Na druhej strane ulice rýchlo vyrástli nevkusné bytové domy. Hoci boli komunity ľudí z hľadiska sociálnej triedy úplne odlišné, nikdy mi to nebránilo v tom, aby som sa tam potulovala. Nasťahovali sa tam rodiny a rodiny znamenali deti. Aj napriek maminmu nesúhlasu som sa so všetkými novými kamarátmi hrávala na neďalekých poliach.

Ako dieťa som bola oveľa milšia. Zach mal pravdu. Niečo sa zmenilo, keď som začala chodiť na strednú. Odvtedy som prešla toľkými zmenami, že opäť nájsť skutočnú Gabrielle McKinleyovú mi príde takmer nemožné.

Upriamim pohľad na jeden z bytov na druhej strane ulice. Druhé poschodie, modrý balkón. Býval tam môj najlepší kamarát, s ktorým sme si zvykli mávať na dobrú noc. Akurát keď premýšľam, či tam jeho rodina stále žije, vyjde na balkón cudzí muž a vyvesí sušiť košeľu. Nie. Jeho rodina tam už určite nebýva. Nech už je kdekoľvek, nech už robí čokoľvek, dúfam, že sa má dobre. Zaslúžil si lepšiu kamarátku, než som mu bola ja.

„Vyzeráš nádherne, srdiečko,“ hovorí mama už po tisíci raz. Kľakne si na zem a opäť mi upravuje lem šiat, aby na fotkách vyzerali perfektne. „Aj ty si v tom obleku fešák, Mark.“

„Sekne vám to spolu!“ súhlasí otec a s hrdým žiarivým úsmevom nás fotí pred mramorovým schodiskom, ktoré je ako vystrihnuté z časopisu.

Kútikom oka pozriem na Marka. Stojíme tesne vedľa seba, rukou ma drží za pás, vzduch je naplnený vôňou jeho drahej kolínskej a ja by som mala byť šťastná. Idem na maturitný ples s Markom Lowitzom, jedným z najkrajších chalanov so skvelou povesťou na škole. No i tak mám žalúdok ako na vode.

Na druhej strane ulice sa Austin Pierce tiež pripravuje na ples. Týždne mu klamem.

Klamala som, keď som povedala, že nemôžeme ísť na ples spolu, lebo ma tam chce odviezť otec jeho športovým autom a zadné sedadlá sú vhodné len na nákup. Klamala som, keď som ho požiadala, aby si obliekol červenú kravatu, ktorá by sa hodila k mojim šatám. Klamala som, keď som mu sľúbila, že si spolu zatancujeme.

Boli momenty, keď som mala chuť všetko vyklopiť a povedať Austinovi pravdu, ale bol taký natešený, že som mu nedokázala ublížiť. Stále chcem, aby na ten ples šiel. Len nie so mnou.

„Vyzeráš naozaj úžasne,“ pošepká mi Mark do ucha a stisne mi bok. Na chrbte mám zimomriavky. Jeho modrá kravata ladí s mojimi šatami. „Neviem sa dočkať afterky u Liama.“

Snažím sa pred našimi príliš nečervenať. Zajtra ma asi zabijú, keď budem ráno vylihovať v posteli s opicou, ale bude to stáť za to. Každý vie, že afterky sú najlepšia časť plesu.

„Dobre, myslím, že fotky sa vydarili,“ hovorí otec a podáva foťák mame, aby si ich prezrela. Súhlasne prikývne. „Radšej už choďte, lebo budete meškať. Opatrne za volantom, Mark, jasné? Dnes máš na palube vzácny náklad.“

Odtiahnem sa od Marka a prejdem k otcovi v podpätkoch, ktoré mi do konca večera určite urobia pľuzgiere. Otec ma silno objíme a pobozká na čelo. Objíme ma aj mama. Zaželajú mi krásny večer a mňa opäť pichne v hrudi pocit viny za svoju krutosť.

Mark ma vedie k jeho autu zaparkovanému na našej príjazdovej ceste. Začnem panikáriť, že sa Austin mohol pozrieť cez ulicu a zbadať ho. Opatrne si nadvihnem šaty a sadnem si na miesto spolujazdca. Nalieham na Marka, aby si pohol. Moji rodičia nám z verandy mávajú na rozlúčku a v momente, keď vyjdeme z ulice, si vydýchnem. Podarilo sa mi odísť s Markom bez toho, aby som narazila na Austina.

Tá úľava však netrvala dlho. Keď sme prichádzali na ples, uvedomila som si, že sa to celé komplikuje. Ako sa mám, dopekla, vyhýbať svojmu najlepšiemu kamošovi?

Zhlboka sa nadýchnem. Tá spomienka je natoľko skutočná, že radšej rýchlo odstúpim od okna. Bežím do šatníka a prehľadávam police nad oblečením, ktoré tu aj po tých rokoch ostalo. Niečo hľadám. Niečo, čo bolo dvanásť rokov bezpečne schované. Stále si presne pamätám, kam som to vtedy ukryla.

Schovala som to do starej šperkovnice, ktorú mi darovala moja zosnulá babička. Na vrchu sú baletky, ktoré sa točia a spievajú, keď šperkovnicu otvoríte. Medzi starými značkovými kabelkami, s ktorými som kedysi brázdila nákupné centrá, zazriem schovanú ružovú zamatovú krabičku. Postavím sa na špičky a načiahnem sa po šperkovnicu.

Keď ju otvorím, baletky sa snažia o piruetu, no namiesto toho sa len trasú a spievajú podivnú robotickú melódiu. Pravdupovediac, som prekvapená, že aj po toľkých rokoch sa vôbec hýbu. Vo vnútri však nie sú žiadne šperky. Len dokonale zložený kúsok papiera.

Takmer sa ho neodvážim roztvoriť.

Je to zmluva, ktorú sme podpísali v dvanástich, pretože sme boli hlúpe deti, ktoré sa prostredníctvom záväznej zmluvy chceli cítiť dôležito a dospelo. Srdce mi bije ako o život.

Na lístku sa píše: Navždy budeme najlepší kamaráti.

Pod tým je moje meno napísané roztomilým krasopisom. A vedľa je typickým chlapčenským písmom načmárané jeho meno.

Vidieť ho je ako dýka do srdca.

Austin Pierce.

Teraz je ten správny čas. Čas dať svoj život opäť do poriadku a napraviť, čo sa dá. Čas nájsť Austina Piercea. Potrebuje moje ospravedlnenie a ja jeho odpustenie.

Je to prvý krôčik na mojej ceste za vykúpením.