Stephen King

ZELENÁ MÍLE

Copyright © Stephen King, 1996

Illustrations © Mark Geyer, 1996

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: THE GREEN MILE

Translation © Milan Žáček, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-298-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-299-0 (mobi)

Úvod

Procházím cykly nespavosti – tato skutečnost nepřekvapí lidi, kteří četli román líčící dobrodružství Ralpha Robertse –, a tak se pro případy, kdy v noci spánek nechce přijít, snažím mít po ruce nějaké příběhy. Jak tak ležím ve tmě, vyprávím si je, sepisuji si je v duchu stejně, jako bych je psal na psacím stroji nebo na počítači, často se vracím a měním slova, přidávám myšlenky, mažu celé věty, vymýšlím rozhovory. Každou noc postupuji znovu od začátku, a než usnu, dostanu se vždycky o kousek dál. Pátou nebo šestou noc už obvykle umím celé pasáže textu nazpaměť. Nejspíš to zní trochu bláznivě, ale dokáže vás to zklidnit… a procesí oveček si jako prostředek k ukrácení dlouhé chvíle může trhnout.

Tyto příběhy se nakonec rozpadnou, stejně jako se rozpadne knížka po mnoha opakovaných čteních. („Už to vyhoď a kup si nový, Stephene,“ říkala někdy moje matka s podrážděným pohledem na můj milovaný komiks nebo paperback. „Vždyť je z toho salát.“) Pak nastává čas poohlédnout se po novém příběhu a při návalech nespavosti doufám, že se brzy vynoří nějaký čerstvý, protože bezesné hodiny umějí být pěkně dlouhé.

V roce 1992 nebo 1993 jsem po nocích rozvíjel příběh s názvem „Co ošálí oko“. Byl o muži v cele smrti – obrovitém černochovi –, který s blížící se popravou propadne zájmu o eskamotérské kousky. Příběh měl v první osobě vyprávět letitý prověřený vězeň, který odděleními věznice tlačí vozík s knihami a který také prodává cigarety, různé cetky a drobnosti jako vlasová tonika a letadélka z voskovaného papíru. Na konci příběhu, těsně před popravou, jsem chtěl, aby ten obrovitý vězeň, Luke Coffey, vlastním přičiněním zmizel.

Byl to dobrý námět, ale příběh ne a ne fungovat. Zkoušel jsem jej pojmout snad desítkami různých způsobů, ale stále to nebylo ono. Dal jsem vypravěči myšáka, který jezdil na jeho vozíku, neboť jsem si myslel, že tím příběhu pomohu, ale nepomohl jsem. Nejlepší na něm byl úvod: „Stalo se to v roce 1932, kdy státní věznice byla stále v Evans Notch… a bylo tam samozřejmě i elektrické křeslo – to, jemuž vězni říkali Jiskřidlo.“ Měl jsem pocit, že úvod funguje, ale nefungovalo nic jiného. Nakonec jsem Lukea Coffeyho a jeho mizející mince vyměnil za příběh o planetě, kde se lidé za deště z nějakého důvodu měnili v kanibaly… – a ten se mi pořád líbí, takže od něj ruce pryč, slyšíte?!

Asi o půldruhého roku později mi nápad s celou smrti opět vytanul na mysli, jenže tentokrát v jiném pojetí – co kdyby, uvažoval jsem, nebyl ten obr začínající kouzelník, ale nějaký léčitel, prosťáček odsouzený za vraždy, které nejenže nespáchal, ale kterým se dokonce pokoušel zabránit?

Došel jsem k závěru, že tento příběh je na hraní si před spaním až příliš dobrý, ačkoliv jsem jej za tmy doopravdy začal rozvíjet, a v duchu jsem si téměř slovo od slova rekonstruoval úvodní odstavec a promyslel první kapitolu, načež jsem se pustil do psaní. Vypravěčem už nebyl prověřený dlouhodobý vězeň, ale dozorce v cele smrti, z Lukea Coffeyho se stal John Coffey (s uctivým odkazem na Williama Faulknera, jehož ježíšovská postava se jmenuje Joe Christmas) a z myšáka se stal… prostě pan Cinkal.

Od samého začátku jsem věděl, že je to dobrý příběh, ale také to byl příběh, který se mi psal neskutečně obtížně. V mém životě měly místo věci, které mi připadaly snazší – třeba scénář k televizní minisérii Osvícení –, a Zelené míle jsem se držel jen s vypětím sil. Měl jsem pocit, jako bych vytvářel svět takřka na zelené louce, protože o životě v celách smrti na americkém Jihu v období velké hospodářské krize jsem skoro nic nevěděl. To bych samozřejmě mohl napravit zkoumáním historických pramenů, ale cítil jsem, že zkoumání by dokázalo zničit křehký pocit úžasu, který jsem ve svém příběhu nacházel – něco ve mně od samého začátku vědělo, že nechci vytvářet skutečnost, ale mýtus. Takže jsem odhodlaně kráčel za svým, vršil slova a doufal v nějaké vzplanutí, zjevení, jakýkoliv všední zázrak.

Toho jsem se dočkal ve faxu od Ralpha Vicinanzy, agenta starajícího se o prodej práv k mým dílům do zahraničí, který nedávno mluvil s jedním britským nakladatelstvím o formátu románů na pokračování, v němž před sto lety psával Charles Dickens. Ralph se mě zeptal – lhostejným tónem člověka, který neočekává, že by z takového nápadu mohlo něco vzejít –, zda by mě nezajímalo něco takového vyzkoušet. Páni, jak já po tom skočil! Okamžitě jsem pochopil, že kdybych na takový projekt kývl, musel bych dopsat Zelenou míli. S pocitem, jaký mohl mít římský voják, který zapaluje most přes Rubikon, jsem tedy Ralphovi zavolal a požádal ho, aby projekt domluvil. Stalo se – a zbytek znáte. John Coffey, Paul Edgecombe, Kruťas Howell, Percy Wetmore…, ti všichni se zhostili svých rolí a vdechli příběhu život. Bylo to přímo nehorázně bezva.

Zelená míle se dočkala jakéhosi magického přijetí, které jsem ani v nejmenším neočekával; vlastně jsem si myslel, že by mohla skončit jako komerční propadák. Čtenářská odezva byla skvělá, a tentokrát se přidala i většina kritiků. Myslím, že příznivého přijetí se této knize dostalo z velké části díky citlivým připomínkám mé manželky a za značným podílem komerčního úspěchu Zelené míle stojí i tvrdá práce lidí v nakladatelství Dutton Signet.

Avšak sama zkušenost je jen a jen moje. Psal jsem jako šílený, potřeboval jsem dodržet bláznivý harmonogram vydávání a současně jsem se snažil každou knihu vytvořit tak, aby měla svůj vlastní minivrchol, doufal jsem, že do sebe všechno zapadne, a zároveň jsem věděl, že budu nahraný, když tomu tak nebude. Párkrát mě napadlo, jestli se stejně cítil i Charles Dickens, jestli také jen doufal, že se otázky nadnesené v ději dočkají odpovědí, a myslím, že cítil. Naštěstí pro starého dobrého Charlese dostal od Boha do vínku přece jen o trochu víc než já, pokud jde o talent.

Vzpomínám si, jak jsem si několikrát pomyslel, že v textu musím zanechávat příšernou hromadu anachronismů, ale nakonec se ukázalo, že je jich kupodivu jen hrstka. Přesně jsem se nakonec trefil i u „košilatého komiksu“ s Pepkem námořníkem a Olivií; po vydání šesté části mi někdo poslal kopii právě takového komiksu, který vyšel někdy kolem roku 1927. V jednom nezapomenutelném okénku Wimpy dává Olivii pěkně do těla a zároveň pojídá hamburger. Bože, na lidskou představivost vážně nic nemá, co?

Po úspěšném vydání všech dílů Zelené míle se hodně debatovalo, jak – nebo zda – by měla vyjít i v podobě kompletního románu. Publikování po částech bylo mně i některým čtenářům poněkud proti srsti, protože na paperback měla Zelená míle dost vysokou cenu; celkem to bylo asi devatenáct dolarů za všech šest pokračování (o hodně méně, pokud jste je koupili ve slevě). Z tohoto důvodu se vydání v dárkovém boxu nikdy nejevilo jako ideální řešení. Ideálním řešením se jevilo toto vydání, kompletní vydání za příčetnější cenu. Tak tady ji máte, z větší části tak, jak vyšla poprvé (přece jen jsem pozměnil jednu scénu, kdy Percy Wetmore, spoutaný ve svěrací kazajce, zvedá ruku, aby si otřel pot z tváře).

Někdy v budoucnu bych chtěl Zelenou míli zcela přepsat, přetavit ji do románu, kterým v tomto formátu tak úplně být nemůže, a vydat ji znovu. Do té doby nám bude muset stačit tato verze. Jsem rád, že se líbila tolika čtenářům. A, víte, nakonec se ukázalo, že jako příběh před usnutím byla opravdu docela dobrá.

Stephen King,

Bangor, stát Maine,

6. února 1997

Předmluva jako dopis

27. října 1995

Milý věrný čtenáři,

život je vrtkavý podnik. Příběh začínající v knížce existuje v této podobě díky nahodilé poznámce, kterou utrousil jistý realitní makléř, s nímž jsem se osobně nikdy nesetkal. Došlo k tomu před rokem na Long Islandu. Ralph Vicinanza, můj dávný přítel a obchodní partner (který především prodává práva na zahraniční vydání různých knih a povídek), si tam právě pronajímal dům. Makléř poznamenal, že dům „vypadá, jako by vypadl z nějakého příběhu od Charlese Dickense“.

A tuto poznámku měl Ralph stále na mysli, když ve svém domě přivítal prvního hosta, britského nakladatele Malcolma Edwardse. Edwardsovi ji tlumočil, a v té souvislosti se začali bavit o Dickensovi. Edwards se zmínil, že Dickens vydal řadu svých románů na pokračování, buď ve formě vkládaných příloh do časopisů, nebo samostatně, v podobě sešitů. Některé z těchto románů, dodal Edwards, Dickens psal a revidoval těsně před plánovaným vydáním; Charles Dickens byl romanopisec, který zjevně neměl strach z uzávěrek.

Dickensovy romány na pokračování byly nesmírně populární; vlastně do té míry, že jeden z nich dokonce způsobil v Baltimoru tragédii. Na přístavním molu se shromáždila početná skupina Dickensových fanoušků, kteří se nemohli dočkat příjezdu anglické lodě s výtisky posledního dílu Starožitníkova krámu. Podle vyprávění spadlo několik nedočkavých čtenářů ve strkanici do vody a utopilo se.

Myslím, že Ralph ani Malcolm nechtěli, aby někdo utonul, ale zajímalo je, co by se stalo, kdyby se vydávání románu na pokračování vyzkoušelo i v dnešní době. Ani jeden si bezprostředně neuvědomoval, že k něčemu takovému došlo (nic nového pod sluncem se vskutku neděje) už minimálně ve dvou případech. Tom Wolfe vydal první verzi románu Ohňostroj marnosti v seriálové podobě v časopise Rolling Stone a Michael McDowell (autor románů The Amulet, Gilded Needles, The Elementals a scénáře k filmu Beetlejuice) publikoval román s názvem Blackwater na pokračování v několika útlých brožovaných knížkách. Tento román – hororový příběh o jižanské rodině, jejíž příslušníci si z generace na generaci předávají odpornou schopnost proměny v aligátory – nepatřil k vrcholu McDowellovy tvorby, ale přesto pro nakladatelství Avon Books znamenal slušný úspěch.

Oba muži tedy spekulovali o tom, co by se mohlo stát, kdyby se nějaký autor populární beletrie pokusil v dnešní době vydávat román v sešitové podobě – v malých paperbackových vydáních, která by se mohla prodávat za jednu dvě libry v Británii nebo třeba za tři dolary ve Spojených státech (kde se dnes většina paperbacků prodává za 6,99 nebo 7,99 dolaru). Zajímavě zaexperimentovat by v tomto duchu mohl někdo, jako je Stephen King, nadhodil Malcolm, a poté se rozhovor stočil k jiným tématům.

Ralph na ten nápad víceméně zapomněl, ale znovu si jej vybavil na podzim roku 1995 po návratu z frankfurtského knižního veletrhu, mezinárodní obchodní přehlídky, kde zahraniční agenti jako Ralph každý den svádějí líté boje. Nápad na seriálové sešitové vydávání mi předestřel spolu s řadou jiných záležitostí, z nichž jsem většinu automaticky zavrhl.

Nápad s románem na pokračování však mezi ně nepatřil; na rozdíl od rozhovoru pro japonskou mutaci Playboye nebo plně hrazeného turné po pobaltských republikách vykřísl v mé představivosti jasnou jiskru. Nemyslím si, že jsem moderní Dickens – pokud někdo takový existuje, je to nejspíš John Irving nebo Salman Rushdie –, ale vždycky se mi líbily příběhy vyprávěné po epizodách. S tímto formátem jsem se poprvé setkal v časopise The Saturday Evening Post a zalíbil se mi, protože konec každé epizody dělal z čtenáře účastníka na takřka stejné úrovni, jako je spisovatel – měl celý týden na to, aby se pokusil vymyslet následující zvrat. Také mi připadalo, že člověk takové příběhy čte a prožívá intenzivněji, protože jsou dávkovány. Nemůže je hltat, ani kdyby chtěl (a dobré příběhy se hltají).

Nejlepší na tom bylo, že u nás doma jsme je často četli nahlas – můj bratr David četl jeden večer, já druhý, na moji matku přišla řada třetí večer a potom se štafeta opět vracela k bratrovi. Byla to vzácná příležitost užívat si psané dílo tak, jak jsme si užívali filmy, na které jsme chodili do kina, a seriály (Rawhide, Bonanza, Route 66), jež jsme společně sledovali v televizi; bývaly rodinnou událostí. Až o mnoho let později jsem zjistil, že Dickensovy romány si rodiny v jeho době užívaly prakticky stejným způsobem, a jediný rozdíl spočíval v tom, že jejich muka nad osudy Pipa, Olivera a Davida Copperfielda trvala léta, nikoliv jen pár měsíců (i ty nejdelší seriály v Postu jen zřídkakdy přesáhly osm pokračování).

Na tom nápadu se mi zamlouvala ještě jedna věc, lákadlo, které podle mě umí plně ocenit pouze autor napínavých a strašidelných příběhů; v díle vydávaném po částech získává spisovatel nad čtenářem převahu, již si za jiných okolností nemůže užívat – jednoduše řečeno, věrný čtenáři, nemůžeš přeskakovat, abys zjistil, jak to všechno dopadne.

Stále si pamatuji, jak jsem jednou, když mi bylo nějakých dvanáct let, vešel do obývacího pokoje a uviděl matku v jejím oblíbeném houpacím křesle, jak nakukuje na konec paperbackového vydání jedné detektivky od Agathy Christie, zatímco držela prst na místě kolem 50. stránky, kam ve skutečnosti dočetla. Šokovalo mě to a hned jsem jí to řekl (nezapomeň, že mi bylo dvanáct, což je věk, kdy si chlapci začínají poprvé neurčitě uvědomovat, že vědí všechno na světě), a nadhodil jsem, že číst konec detektivky dřív, než se k němu poctivě dočtete, je stejné, jako když vyjíte bílou náplň zevnitř sušenek Oreo, které pak zahodíte. Zasmála se tím svým nádherným bezstarostným smíchem a řekla, že to tak možná je, ale že tomu pokušení prostě nemohla odolat. Podléhat pokušení bylo něco, co jsem chápal; sám jsem také, i ve dvanácti, lecčemu podlehl. Ale tady, konečně, máme na takové svody zábavný lék. Dokud se v knihkupectvích neobjeví poslední díl, nikdo nebude vědět, jak Zelená míle dopadne…, a to možná včetně mě.

Ačkoliv to rozhodně nemohl tušit, Ralph Vicinanza pronesl zmínku o románu na pokračování ve chvíli, která pro mě představovala rozhodující psychologický okamžik. Pohrával jsem si s námětem na téma, které, jak jsem vždycky tušil, dříve či později zpracuji; bylo to téma elektrického křesla. „Jiskřidlo“ mě fascinovalo od prvního filmu s Jamesem Cagneym, který jsem kdy viděl, a první povídky z cel smrti, které jsem kdy četl (v knize s názvem Dvacet tisíc let v Sing Singu, napsané ředitelem věznice Lewisem E. Lawesem), rozdmýchávaly tu temnější stránku mé představivosti. Jaké by to bylo, ptal jsem se v duchu, ubírat se těch posledních čtyřicet kroků k elektrickému křeslu s vědomím, že tam zemřete? A jaké to vlastně je, být mužem, který musí odsouzence připoutat… nebo který musí pustit elektřinu? Co takové povolání člověku vezme? A, což je ještě strašidelnější představa, co mu třeba dodá?

Během uplynulých dvaceti či třiceti let jsem zkoušel, vždycky jen nezávazně, tyto hrubé představy rozpracovávat v řadě různých situací. Z vězeňského prostředí jsem napsal jednu úspěšnou novelu (Ritu Hayworthovou a vykoupení z věznice Shawshank) a jaksi jsem dospěl k přesvědčení, že tím je pro mě tato věc uzavřena, když tu o sobě dal vědět onen nový pohled. Líbila se mi na něm spousta aspektů, ale ze všeho nejvíc ten v zásadě slušný vypravěčský hlas; decentní, upřímný, možná trochu vyjevený, ten snad nejlepší vypravěčský hlas, jaký může vzejít z pera Stephena Kinga. Tak jsem se pustil do práce, ale jen opatrně, jaksi škobrtavě. Většinu druhé kapitoly jsem napsal během dešťové přestávky při baseballovém zápase ve Fenway Parku!

Když mi Ralph zavolal, měl jsem poznámkový blok plný narychlo napsaných stránek Zelené míle a uvědomoval jsem si, že píšu román, ačkoli bych si měl uklidit pracovní stůl předtím, než se pustím do oprav v knize, kterou už jsem měl napsánu (Beznaděj, můj věrný čtenáři, už brzy si ji budeš moci přečíst). Ve fázi, v níž jsem se ocitl u Míle, mám obvykle jen dvě možnosti: knihu odložit (a nejspíš už ji nikdy nevzít do ruky), nebo pustit k vodě všechno ostatní a zarputile se na ni vrhnout.

Ralph navrhl případnou třetí alternativu: příběh, který by se dal psát stejně, jako by se četl – na pokračování. A líbil se mi i ten riskantní rozměr: V práci selžu, neodvedu ji, a najednou mi půjde po krku asi milion čtenářů. Nikdo tohle nezná líp než já, s výjimkou mé sekretářky Juliann Eugleyové; každý týden dostáváme desítky rozezlených dopisů s důraznými žádostmi o další knihu z cyklu Temná věž (trpělivost, Rolandovi přívrženci; ještě zhruba rok a vaše čekání bude u konce, slibuji). V jednom takovém dopise byla polaroidová fotografie plyšového medvídka spoutaného řetězy se vzkazem vystříhaným z novinových nadpisů a titulních stránek časopisů: OKAMŽITĚ VYDEJ NOVÝ DÍL TEMNÉ VĚŽE, NEBO TEN MEDVÍDEK ZEMŘE. Pověsil jsem si jej v pracovně, abych si připomínal svou odpovědnost i to, jak je skvělé, když lidem doopravdy – alespoň trochu – záleží na výplodech něčí fantazie.

V každém případě jsem se rozhodl vydat Zelenou míli v sérii malých paperbacků, ve stylu devatenáctého století, a doufám, že mi napíšeš, (a) jestli se ti příběh líbil, a (b) jestli se ti líbil ten zřídka používaný, ale poměrně zábavný způsob jeho zprostředkování. Psaní příběhu zcela jistě dodal silný impulz, ačkoliv v tomto okamžiku (jednoho deštivého večera v říjnu roku 1995) není ještě zdaleka dokončený, ba ani v hrubé verzi, a výsledek zůstává poněkud nejasný. Ale i to tvoří součást vzrušení, které v této záležitosti cítím – v této fázi se ženu hustou mlhou s pedálem sešlápnutým až k podlaze.

Ze všeho nejvíc chci však vyjádřit naději, že pokud sis při čtení užil byť jen z poloviny tolik zábavy, kolik jsem si jí já užil při psaní, budeme oba spokojení. Užij si to…, a co kdyby sis knížku četl nahlas s někým známým? Když nic jiného, ukrátíš si čas, v němž čekáš, než se na novinovém stánku nebo ve tvém místním knihkupectví objeví další pokračování.

Do té doby tě zdravím – a buďte na sebe hodní.

Stephen King

ČÁST PRVNÍ

DVĚ MRTVÉ HOLČIČKY

1

Stalo se to v roce 1932, kdy státní věznice byla stále v Cold Mountain. A bylo tam samozřejmě i to elektrické křeslo.

Vězni o něm žertovali, tak jako lidé vždycky žertují o věcech, které je děsí, ale před kterými nelze utéci. Říkali mu Jiskřidlo, nebo také Odšťavovač. Trousili vtipy o účtu za elektřinu, a jak by na něm na Den díkůvzdání mohl ředitel Moores připravit večeři, když je jeho manželka Melinda tak nemocná, že už nezvládne ani vařit.

Avšak ty, kdo se do křesla opravdu museli posadit, humor rychle přecházel. Během svého působení v Cold Mountain jsem řídil osmasedmdesát poprav (v tomto čísle se nikdy nepletu; budu si je pamatovat i na smrtelné posteli) a myslím, že většině z oněch mužů pravda o tom, co že se s nimi vlastně děje, docházela až v okamžiku, kdy jsme jim připínali kotníky k bytelným nohám dubového křesla. Tehdy si teprve opravdu uvědomili (viděli jste jim to na očích, takové to mrazivé zděšení), že jejich nohy dospěly na konec své životní cesty. Sice v nich dosud proudila krev, stále měly pevné svaly, ale přesto s nimi bylo amen; už se nikdy neměly vydat na dlouhý špacír ani tancovat s dívkou při oslavě konané na počest dostavby stodoly. Oběti Jiskřidla docházely k vědomí vlastní smrti od kotníků nahoru. Když dořekly svá neučesaná a povětšinou nesouvislá poslední slova, na hlavu jim sklouzl černý hedvábný pytel. Měl sloužit jim, ale já si vždycky myslel, že naopak slouží nám, abychom nemohli sledovat ten úděsný příval úzkostného úžasu, jenž se lidem na křesle vkrádá do očí, když si uvědomí, že umřou s ohnutými koleny.

V Cold Mountain nebyly speciální cely smrti, ale celý blok E, odloučený od čtyř ostatních bloků, asi o čtvrtinové velikosti, vystavěný z cihel místo dřeva, s příšernou plechovou střechou, která se na letním slunci blyštěla jako nepříčetná oční bulva. Uvnitř bylo šest cel, tři na každé straně široké středové chodby, každá skoro dvakrát tak velká jako cely ve zbývajících čtyřech blocích. A byly to samotky. Na vězení poskytovaly skvělé ubytování (zvláště ve třicátých letech), ale vězni by je vyměnili za cely v kterékoliv z ostatních čtyř budov. Moc rádi by je vyměnili, to mi věřte.

Za dobu mého působení na pozici hlavního dozorce v bloku se nikdy nestalo, že by bylo všech šest cel obsazeno současně – díkybohu za ty drobné dary. Maximum byli čtyři vězni, mix černochů a bělochů (v Cold Mountain se na segregaci odsouzenců na smrt nehrálo), a tehdy to bylo peklo. Jednou z odsouzených byla i Beverly McCallová. Byla černá jako pikové eso a krásná jako hřích, který jste se nikdy neodvážili spáchat. Šest let snášela od svého manžela bití, ale ani jeden den nesnesla, že jí zahýbá. Toho večera, kdy zjistila, že je jí nevěrný, si na nebohého Lestera McCalla, pro přátele (a nejspíš i pro tu kromobyčejně krátkodobou milenku) známého jako Sekáč, počkala na vrcholu schodiště do bytu nad jeho holičstvím. Čekala, dokud si částečně nesvlékl svrchník, a poté mu vyvrhla ty jeho nevěrnické vnitřnosti na štramácky dvoubarevné polobotky. Použila k tomu jednu ze Sekáčových vlastních břitev. O dvě noci dříve, než měla usednout do Jiskřidla, si mě přivolala do cely. A řekla mi, že ji ve snu navštívil její africký duchovní otec. Ten jí přikázal, aby odvrhla otrocké jméno a zemřela pod svým svobodným jménem Matuomi. Tak znělo její poslední přání, aby byl její příkaz k popravě přečten se jménem Beverly Matuomi. Myslím, že duchovní otec jí nedal žádné křestní jméno ani neurčil, čím by je mohla nahradit. Souhlasil jsem, přání jsem jí splnil. Na postu vrchního bachaře jsem se za ta léta naučil přání odsouzencům na smrt nikdy neodpírat, pokud to nebylo nevyhnutelně nutné. V případě Beverly Matuomi na tom vůbec nezáleželo. Následujícího dne kolem třetí odpoledne zavolal guvernér, že jí trest smrti mění na doživotní pobyt za mřížemi ve věznici pro ženy v Grassy Valley – Údolí bez jedinýho údu, jak jsme tehdy říkali. Povím vám, že mi bylo potěšením sledovat, jak Beverlyina kulaťoučká zadnice nemíří kolem dozorcovského stolku doprava, ale doleva.

O nějakých pětatřicet let později – muselo to být minimálně pětatřicet – jsem si jejího jména všiml v novinách na stránce nekrologů pod fotografií černošky s vyzáblou tváří, hřívou bílých vlasů a brýlemi s falešnými drahokamy na rámečku. Byla to Beverly. Posledních deset let života strávila podle nekrologu na svobodě a prakticky bez cizí pomoci zachránila knihovnu v městečku Raines Falls. Také vyučovala v nedělní škole a lidé ji v tom zapadákově měli hodně rádi. KHIHOVNICE UMÍRÁ NA INFARKT, oznamoval titulek a pod ním bylo menším písmem, skoro jen jako přípodotek, uvedeno: Odpykala si více než dvě desítky let ve vězení za vraždu. Jen ty oči, široké a planoucí oči za brýlemi s falešnými drahokamy, byly stejné. Byly to oči ženy, která by v případě naléhavé nutnosti ani po sedmdesátce neváhala vytáhnout břitvu z modré sklenice s dezinfekčním prostředkem. Vrahy poznáte, i když se nakonec promění ve staré knihovnice v ospalých městečkách. Poznáte je přinejmenším tehdy, pokud jste na ně dohlíželi ve věznici tak dlouho jako já. O povaze své práce jsem zapochyboval pouze jedinkrát v životě. A myslím, že právě proto píšu tyto řádky.

Široká chodba uprostřed bloku E byla potažena linoleem barvy unavených, přestárlých limetek, takže to, čemu se v jiných věznicích říkalo Poslední míle, byla v Cold Mountain míle Zelená. Myslím, že na délku měla od začátku do konce šedesát dlouhých kroků a táhla se z jihu na sever. Na začátku byla izolační cela. Na konci rozcestí ve tvaru písmene T. Cesta doleva znamenala život – pokud jste tomu, co se odehrávalo na vězeňském dvoře, říkali život, a řada lidí tomu tak říkala; řada lidí jej žila dlouhá léta, bez zjevných nežádoucích účinků. Zloději, žháři a sexuální zločinci, všichni tam vedli řeči, všichni se tam procházeli a uzavírali drobné kšefty.

Ale odbočka vpravo – to bylo něco jiného. Nejprve jste vstoupili do mé kanceláře (kde měl koberec také zelenou barvu, což jsem měl v úmyslu změnit, ale nedostal jsem se k tomu) a přešli k mému stolu, lemovanému z levé strany americkou vlajkou a z pravé vlajkou našeho státu. Na protější straně byly dvoje dveře. Jedny vedly na malou toaletu, kterou jsem používal já a dozorci z bloku E (někdy dokonce i ředitel Moores); druhé dveře se otevíraly do jakési skladištní místnosti. Tam člověk končil, když se musel projít po Zelené míli.

Byla to jen taková dvířka – když jsem jimi procházel, musel jsem se sehnout, a John Coffey se jimi dokonce musel protáhnout vsedě. Vycházelo se z nich na malou podestu, z níž se po třech betonových schůdcích sestupovalo na prkennou podlahu. Byla to ubohá, nevytápěná místnost s plechovou střechou, stejnou, jaká byla na bloku, s nímž sousedila. V zimě tam bývalo tak chladno, že jste viděli, jak se vám před ústy sráží pára, v létě tam bylo horko k zalknutí. Při popravě Elmera Manfreda – k níž, pokud se nepletu, došlo v červenci nebo srpnu 1930 – nám v ní omdlelo hned devět svědků.

Na levé straně skladiště – opět – čekal život. Nářadí (všechno uzamčené v rámech křižovaných řetězy, jako by tam nebyly rýče a krumpáče, ale karabiny), sypké materiály, pytle se semeny určenými na jarní osev vězeňských zahrad, krabice s toaletním papírem, palety s plechy pro vězeňskou galvanovnu…, a dokonce i pytle s vápnem na vytyčování baseballového a fotbalového hřiště – vězni sportovali na takzvané Pastvině a na podzimní odpoledne se celá Cold Mountain vždycky hodně těšila.

Na pravé straně – opět – čekala smrt. Samo velké Jiskřidlo, trůnící na plošině z fošen v jihovýchodním koutě místnosti, na mohutných dubových nohách, se širokými dubovými područkami, do nichž se vstřebával pot desítek vyděšených mužů během posledních několika minut jejich života, a plechová čepička, obvykle elegantně zavěšená na opěradle křesla, připomínající helmu nějakého robotického dítěte z kresleného seriálu o Bucku Rogersovi. Vybíhala z ní šňůra, která za křeslem mizela v utěsněném otvoru ve škvárobetonové stěně. Po straně stál plechový kýbl. Když jste se do něj podívali, uviděli jste kulatou mycí houbu, zastřiženou tak, aby přesně zapadla do čepičky. Před popravami se namáčela ve slané vodě, aby lépe vedla výboj stejnosměrného proudu, jenž procházel šňůrou a houbou do odsouzencova mozku.

2

Rok 1932 byl rokem Johna Coffeyho. Podrobnosti budou v novinách, jsou tam stále k dispozici pro každého, kdo by si je chtěl vyhledat – pro někoho, kdo má víc energie než jeden stařičký muž dožívající v jistém georgijském pečovatelském domě. Vzpomínám si, že byl tehdy teplý podzim; opravdu hodně teplý. V říjnu bylo téměř jako v srpnu a Melinda, ředitelova manželka, skončila na nějakou dobu v nemocnici v Indianole. Byl to podzim, kdy jsem dostal ten nejhorší zánět močových cest v životě, ne tak vážný, abych sám skončil v nemocnici, ale dost hrozný na to, abych si přál zemřít pokaždé, když jsem šel na malou. Byl to podzim Delacroixe, drobného, připlešatělého Francouze s myšákem, který k nám přišel už v létě a předváděl ten roztomilý trik s cívkou. Hlavně to však byl podzim, kdy se v bloku E objevil John Coffey, odsouzený na smrt za znásilnění a vraždu dvojčat Detterickových.

Na každé směně bylo v bloku asi pět dozorců, ale hodně z nich fluktuovalo. Dean Stanton, Harry Terwilliger a Brutus Howell (chlapi mu říkali Kruťas, ale byl to jen vtip, protože pokud nemusel, Brutus by navzdory své velikosti neublížil ani mouše) už nejsou mezi živými stejně jako Percy Wetmore, který se krutostí vyznačoval doopravdy…, nemluvě o jeho hlouposti. V bloku E, kde byla surová povaha zbytečná, a někdy i vyloženě nebezpečná, neměl Percy co pohledávat, ale přiženil se do guvernérovy rodiny, a tak mezi námi setrvával.

Coffeyho uvedl do bloku právě Percy Wetmore za údajně tradičního skandování: „Mrtvej přichází! Mrtvej k nám přichází!“

Říjen neříjen, bylo stále horko jako u rozpálených bran pekla. Otevřely se dveře na dvůr, jimiž se dovnitř vhrnul příval oslnivého světla a také ten největší chlap, jakého jsem v životě viděl, s výjimkou několika basketbalistů, kteří jsou občas vidět v „centru společenských aktivit“ tohoto domu pro zbloudilé seniláky, kde jsem skončil. Měl řetězy na rukou a táhly se mu i přes mohutnou sudovitou hruď; kotníky mu spoutávaly okovy a mezi nimi vlekl řetěz, který při pohybu po limetkově zelené chodbě mezi celami cinkal jako sypající se mince. Percy Wetmore mu kráčel po jednom boku, hubený malý Harry Terwilliger se ubíral po druhém a oba vypadali jako děti promenující se se zajatým medvědem. Vedle Coffeyho vypadal jako kluk i Brutus Howell – a Brutus měřil přes metr osmdesát a byl rozložitý jako hrom. Brutus – bývalý křídelní útočník, který hrál i za Louisianskou státní univerzitu, než vyletěl u zkoušek a vrátil se domů do kopců.

John Coffey byl černoch, podobně jako většina chlapů, kteří přišli na chvíli pobýt do bloku E, než zemřeli v klíně Jiskřidla, a měřil dva metry a tři centimetry. Nebyl však tak mrštný jako televizní basketbalisté – nicméně měl široká ramena a mohutný hrudník, který mu ze všech stran lemovaly svaly. Oblékli ho do toho největšího džínového mundúru, jaký ve skladu našli, ale záložky kalhot mu i tak sahaly jen do poloviny vyrýsovaných a zjizvených lýtek. Halenu měl rozepnutou až pod hrudník a rukávy mu dosáhly jen na předloktí. V jedné obrovité ruce třímal čepici, což bylo jedině dobře; kdyby ji měl nasazenu na té své holé mahagonové kulaté hlavě, vypadala by na něm jako čepice, jakou nosí opice doprovázející flašinetáře; jen byla modrá, nikoliv červená. Působil dojmem člověka, který by dokázal přervat řetězy stejně snadno, jako trháte stužky na vánočním dárku, ale když jste se mu podívali do tváře, poznali jste, že nic takového dělat nebude. Nebyla natvrdlá – ačkoliv Percy si to myslel a zanedlouho měl Coffeymu říkat blboun –, ale ztracená. Neustále se rozhlížel, jako by chtěl zjistit, kde se to ocitl. Možná dokonce, kdo vlastně je. Ze všeho nejdřív jsem si pomyslel, že vypadá jako černý Samson…, jen poté, co ho Dalila oholila dohladka jako svou drobnou věrolomnou ručku a zbavila ho veškeré síly.

„Mrtvej přichází!“ hlaholil Percy a zatahal kolohnáta za želízko, jako by doopravdy věřil, že by jím dokázal pohnout, kdyby se Coffey rozhodl, že o vlastní vůli už nikam nepůjde. Harry nic neříkal, ale tvářil se rozpačitě. „Mrtvej –“

„To by stačilo,“ řekl jsem. Byl jsem právě v Coffeyho budoucí cele, seděl jsem u něho na kavalci. Samozřejmě jsem věděl, že přijde, byl jsem tam, abych ho přivítal a postaral se o něj, ale dokud jsem ho nespatřil, neměl jsem ponětí o jeho závratné velikosti. Percy mi věnoval pohled, kterým sděloval, že všichni víme, jaký jsem vůl (přirozeně kromě toho velkého trouby, který umí jen znásilňovat a vraždit holčičky), ale nic neřekl.

Všichni tři se zastavili přede dveřmi cely, odsunutými na kolejnici. Kývl jsem na Harryho a ten se zeptal: „Vážně tam s ním chceš být, šéfíku?“ Nestávalo se často, aby v hlase Harryho Terwilligera zaznívala nervozita – stál po mém boku, když před šesti či sedmi lety došlo k nepokojům, a ani jednou nezakolísal, a to ani když začaly kolovat zvěsti, že někteří vzbouřenci snad mají zbraně –, ale v této chvíli promluvil s jistou nervozitou.

„Budeš mi dělat potíže, obře?“ zeptal jsem se, usazený na kavalci, a snažil se netvářit ani neznít tak mizerně, jak jsem se cítil – zánět močových cest, o němž jsem se už zmínil, ještě nebyl tak hrozný, jak se nakonec projevil, ale mohu říci, že žádná idylka to nebyla.

Coffey pomalu zavrtěl hlavou – jednou doleva, jednou doprava, pak vrátil hlavu přesně doprostřed. Jakmile na mně spočinul pohledem, už jej ze mě neodtrhl.

Harry držel v jedné ruce psací podložku s Coffeyho záznamy. „Dej mu to,“ řekl jsem Harrymu. „Dej mu to do ruky.“

Harry tak učinil. Ten velký moula podložku převzal jako náměsíčník.

„Teď mi to přines, obře,“ řekl jsem a Coffey zachřestil řetězy a přinesl mi ji. Aby mohl vstoupit do cely, musel sklopit hlavu.

Změřil jsem si ho pohledem, hlavně proto, abych se ujistil, že jeho výška je nezpochybnitelný fakt, ne jen nějaký zrakový klam. Bylo to tak: Měřil něco přes dva metry. Měl udanou váhu 127 kilogramů, ale myslím, že to byl jen odhad; musel vážit 145 kilo, možná až 160. Do kolonky „jizvy a poznávací znamení“ naškrábal Magnusson, náš starý dobrý odsouzený pomocník na registračním, lopotným tiskacím písmem: Ve velkém počtu.

Vzhlédl jsem. Coffey se trochu posunul a mně se naskytl výhled na Harryho stojícího na druhé straně chodby před Delacroixovou celou – Francouz byl při Coffeyho příchodu jediným dalším vězněm v bloku E. Del byl mužík s pleškou a ustaraným výrazem účetního, který ví, že se každou chvíli přijde na jeho zpronevěru. Na rameni mu seděl ochočený myšák.

Ve dveřích cely, která v té chvíli začala patřit Johnu Coffeymu, se opíral Percy Wetmore. Ze speciálně vyrobeného pouzdra si už vytáhl ořechovcový obušek a poklepával si jím do dlaně, jak to dělává člověk s hračkou, kterou chce co nejdřív použít. A já ho tam najednou nemohl vystát. Možná to bylo tím netypickým vedrem, možná za to mohl zánět, při němž jsem měl celý podbřišek v jednom ohni takovým způsobem, že jsem ani nemohl vydržet svědění flanelového spodního prádla, možná za to mohlo vědomí, že mi státní orgány poslaly na popravu slaboduchého černocha a Percy ho chtěl očividně nejprve trochu naklepat. Nejspíš za to mohla souhra všech těchto věcí. Ale ať to bylo jakkoliv, na chvilku jsem přestal brát ohled na Percyho politické konexe.

„Percy,“ řekl jsem. „Na marodce je v plným proudu stěhování.“

„To má na starosti Bill Dodge –“

„Já vím,“ přerušil jsem ho. „Běž mu ale pomoct.“

„To není moje práce,“ opáčil Percy. „Moje práce je tenhle mamtluk.“ Slovem „mamtluk“ Percy žertovně označoval všechny kolohnáty – byla to kombinace slov mamlas a hromotluk. Obry neměl rád. Nebyl sice hubený jako Harry Terwilliger, ale byl dost malý. Působil jako nervózní bojový kohoutek, který rád vyvolává rvačky, zvlášť když mu situace hraje do karet. A měl marnivou slabost pro své vlasy. Skoro pořád se jich musel nějak dotýkat.

„Tak jsi svoji práci už udělal,“ řekl jsem. „Odejdi na marodku.“

Trochu vyšpulil dolní ret. Bill Dodge se svými muži tam stěhovali krabice a hromady ložního prádla, dokonce i postele; celá marodka se přemísťovala do nové dřevěné budovy na západní straně věznice. Byla to práce ve vedru, manipulace s těžkými věcmi. Percy Wetmore o něco takového nestál.

„Mají tam tolik chlapů, kolik potřebujou,“ řekl.

„Tak jim tam do toho běž kecat,“ opáčil jsem už zvýšeným hlasem. Všiml jsem si, že Percy sebou škubl a k ničemu se nemá. Kdyby guvernér poručil řediteli Mooresovi, aby mě vyhodil za to, že jsem se Percymu odvážil šlápnout na kuří oko, kým by mě Hal Moores asi tak nahradil? Percym? Směšná představa. „Vlastně je mi jedno, co budeš dělat, Percy, jen odsud na chvilku vypadni.“

Měl jsem pocit, že se po mně ožene obuškem a s Coffeym, který tam celou dobu stál jako ty největší stojací hodiny na světě, budeme v pěkné kaši. Ale pak si Percy vrazil pendrek zpátky do svého ručně vyrobeného pouzdra – zatraceně pošetilého a marnivého krámu – a začal se chodbou šourat z bloku. Nepamatuji si, který dozorce toho dne měl službu u stolu – myslím, že to byl jeden z fluktuantů –, ale Percymu se nejspíš nelíbilo, jak se na něj podíval, protože cestou kolem zavrčel: „Přestaň se tou zasranou držkou tak křenit, nebo ti pomůžu.“ Zarachotily klíče, ze dvora vtrhl dovnitř příval slunečního světla a potom byl Percy Wetmore pryč, alespoň na chvíli. Delacroixův myšák přebíhal Francouzovi z jednoho ramene na druhé a poškubával tenoučkými vousky.

„Zastavte se, pane Cinkale,“ řekl Delacroix a myšák mu zůstal stát na levém rameni, jako by pokynu porozuměl. „Buďte pěkně v klidu a zticha.“ S Delacroixovým zpěvným cajunským přízvukem mi všechna tato slova zněla poněkud exoticky a cize.

„Běž si lehnout, Dele,“ přikázal jsem mu odměřeně. „Odpočiň si. Ani tobě do tohohle nic není.“

Vykonal, co jsem od něho chtěl. Znásilnil jednu mladou dívku a zabil ji. Její tělo potom pohodil za činžák, kde bydlela, polil je petrolejem a nakonec zapálil s poněkud slaboduchou nadějí, že tak zahladí stopy svého zločinu. Oheň se ale rozšířil na celý dům, zcela jej zachvátil a připravil o život šest dalších lidí, mezi nimiž byly i dvě děti. Byl to jediný zločin, který v sobě nosil, a teď už z něho byl jen slušně vystupující muž s ustaranou tváří, lysou lebkou se zbytkem dlouhých vlasů, které mu vzadu padaly přes límec haleny. Zanedlouho se měl jít posadit do Jiskřidla a Jiskřidlo s ním mělo udělat krátký proces…, ale to, co ho přimělo provést tu příšernost, bylo už pryč – a Del tu teď jen ležel na kavalci a nechával si běhat po rukou svého maličkého pištícího společníka. Svým způsobem je tohle na tom to nejhorší; Jiskřidlo nikdy nespálí to, co v sobě mají, a neuloží to ke spánku ani jed, který se jim v dnešní době vstřikuje do žil. Jen jim to vyklouzne z těla, přeskočí na někoho jiného a my nakonec zabíjíme jen prázdné skořápky, které vlastně už ani nejsou naživu.

Upřel jsem pozornost na obra.

„Když Harrymu dovolím, aby ti sundal řetězy, budeš hodnej?“

Přikývl. Pohnul hlavou podobně, jako když jí vrtěl: dolů, nahoru, zpátky do středu. Díval se na mě těma svýma zvláštníma očima. Zračil se v nich jakýsi klid, ale byl to klid, kterému jsem se zdráhal důvěřovat. Kývl jsem prstem na Harryho a ten vstoupil do cely a odemkl řetězy. Už na něm nebyl patrný strach, ani když poklekl mezi Coffeyho mohutné nohy, aby mu odemkl okovy u kotníků, a to mě trochu upokojilo. Nervozitu v Harrym probouzel Percy a Harryho instinktům jsem důvěřoval. Důvěřoval jsem instinktům všech svých stabilních dozorců z bloku E, všech kromě Percyho.

Pro nováčky v našem bloku mám vždycky připravenu řeč na uvítanou, ale u Coffeyho jsem zaváhal, protože mi připadal nenormální, a to nejen svou velikostí.

Když Harry ustoupil (Coffey se během celého ceremoniálu odemykání ani nepohnul, zachovával klid jako statný peršeronský kůň), vzhlédl jsem ke svému novému svěřenci, poklepal palcem na podložku a zeptal se ho: „Umíš mluvit, obře?“

„Ano, pane, šéfe, umím.“ Hovořil hlubokým a tichým hrčivým hlasem. Připomínal mi čerstvě seřízený motor traktoru. Neprotahoval slova, jak je na americkém Jihu zvykem, ale jak jsem si všiml později, tak nějak po jižansku skládal věty. Jako by z Jihu pocházel, ale nepatřil do něj. Neznělo to negramotně, ale zároveň to neznělo ani vzdělaně. V řeči, jako ve spoustě jiných věcí, mi byl záhadou. Hlavně mě ale znepokojovaly jeho oči – a v nich jakási klidná nepřítomnost, jako by se vznášel kdesi hodně, hodně daleko.

„Jmenuješ se John Coffey.“

„Ano, pane, šéfe, když zaměníte dvě hlásky, je to jako ‚kafe‘.“

„Ty trochu rozumíš gramatice? Umíš číst a psát?“

„Jenom svý jméno, šéfe,“ upřesnil zcela nevzrušeně.

Povzdechl jsem si a potom mu přednesl zkrácenou verzi své uvítací řeči. Už jsem došel k závěru, že s ním nebudou potíže. V tom jsem měl i neměl pravdu.

„Jmenuju se Paul Edgecombe,“ řekl jsem. „Jsem tady v bloku E hlavní dozorce – vrchní bachař. Když ode mě budeš něco chtít, jmenovitě si mě vyžádej. Když tu nebudu, vyžádej si tohohle druhého pána – jmenuje se Harry Terwilliger. Nebo si vyžádej pana Stantona nebo pana Howella. Rozumíš tomu?“

Coffey přikývl.

„Jenom neočekávej, že to, co chceš, dostaneš, pokud sami neurčíme, že to doopravdy potřebuješ – tohle není hotel. Pořád si rozumíme?“

Opět přikývl.

„Tohle je klidné místo, obře – ne jako zbytek věznice. Jsi tady jenom ty a tamhle Delacroix. Nebudeš pracovat; většinou budeš jenom sedět. Budeš mít příležitost přemýšlet o hodně věcech.“ Na většinu z nich bude toho času až příliš, ale to jsem nepodotkl. „Někdy pouštíme rádio, když je všechno, jak má být. Máš rád rádio?“

Přikývl, ale pochybovačně, jako by si nebyl jistý, co je rádio zač. Později jsem zjistil, že to byla, svým způsobem, pravda; Coffey věci poznával, když se s nimi znovu setkával, ale mezitím na ně zapomínal. Znal postavy ze seriálu Naše milá neděle, ale měl jen velice mlhavé ponětí, co dělaly v minulé epizodě.

„Když se budeš slušně chovat, budeš dostávat pravidelně najíst a nikdy neskončíš v izolaci tady na opačném konci ani nebudeš muset nosit takový ten plášť, co se zapíná vzadu. Odpoledne od čtyř do šesti budeš mít možnost jít na dvůr kromě sobot, kdy tam zbytek osazenstva věznice hraje fotbal. V neděli odpoledne budeš mít návštěvy, pokud za tebou bude chtít někdo přijít. Máš někoho takového, Coffey?“

Zavrtěl hlavou. „Nikoho nemám, šéfe,“ odpověděl.

„Tak to platí pro tvého advokáta.“

„Myslím, že toho už nikdy neuvidím,“ řekl. „Toho mi jenom půjčili. Myslím, že by se tady v kopcích nevyznal.“

Soustředěně jsem se na něj zadíval, jestli se nesnaží vtipkovat, ale zdálo se, že ne. A ve skutečnosti jsem to neočekával. Lidé jako John Coffey si v té době nemohli podávat odvolání; strávili den u soudu a potom na ně všichni zapomínali, dokud si v novinách nevšimli krátké noticky, že ten a ten chlapík dostal kolem půlnoci ránu proudem. Ale muž s manželkou, dětmi nebo přáteli, na které se mohl těšit v neděli odpoledne, by se dal snáz ovládat, pokud by se zdálo, že by s jeho ovládáním mohly být potíže. Tady to však nehrozilo, což bylo dobře. Protože to byl opravdu zatracený kus chlapa.

Trochu jsem si na kavalci poposedl, ale pak jsem došel k závěru, že bych svým dolním partiím trochu ulevil, kdybych vstal, a to jsem i udělal. Uctivě přede mnou zacouval a sepjal před sebou ruce.

„Může to tady pro tebe být lehké, nebo těžké, obře, záleží jen a jen na tobě. Chci ti ale říct, že bys nám tu život ztrpčovat nemusel, protože nakonec to vždycky vyjde nastejno. Budeme s tebou jednat tak dobře, jak si zasloužíš. Máš nějaké otázky?“

„Necháváte tu po večerce rozsvíceno?“ zeptal se ihned, jako by jen čekal na příležitost.

Udiveně jsem na něj zamrkal. Od nováčků v bloku E jsem dostával spoustu zvláštních otázek – jednou padl i dotaz, jak velká má moje manželka prsa –, ale takovouhle nikdy.

Coffey se trochu rozpačitě usmíval, jako by věděl, že ho budeme mít za blázna, ale nemohl si pomoci. „Protože ve tmě někdy mívám strach,“ dodal na vysvětlenou. „Když jsem na cizím místě.“

Podíval jsem se na něj – na tu závratnou masu jeho těla – a pocítil zvláštní dojetí. Víte, tihle lidé vás umějí dojmout; nevídáte je při tom nejhorším, kdy ze sebe vytloukají své hrůzy jako ďáblové v kovárně.

„Ano, celou noc je tu docela vidět,“ řekl jsem. „Od devíti do páté ranní svítí na Míli polovina světel.“ Potom mi došlo, že nemůže tušit, o čem to vlastně mluvím – nepoznal by rozdíl mezi Zelenou mílí a mississippským bahnem –, a tak jsem mu to vysvětlil. „Tedy na chodbě.“

Úlevně přikývl. Možná ani nevěděl, co je chodba, ale viděl dvousetwattové žárovky pod drátěnými kryty.

Pak jsem udělal něco, co jsem s žádným vězněm nikdy předtím neudělal – nabídl jsem mu ruku. Ani dnes nevím proč. Možná proto, že se zeptal na ta světla. Povím vám, že Harry Terwilliger nevěřícně zamrkal. Coffey mi ruku stiskl s překvapivou jemností, i když mi celá dlaň prakticky zmizela v jeho sevření, a bylo to. Lapil jsem další můru. Bylo mezi námi jasno.

Vyšel jsem z cely. Harry zatáhl po kolejnici dveře a zamkl oba zámky. Coffey ještě chvíli setrvával na místě, jako by nevěděl, co má dělat, a potom se posadil na kavalec, sevřel si mezi koleny své obrovité ruce a sklopil hlavu jako zarmoucený nebo modlící se člověk. Potom něco pronesl tím svým zvláštním, ne tak úplně jižanským hlasem. Slyšel jsem to naprosto jasně, a ačkoliv mi tehdy nebylo příliš známo, co provedl – nemusíte vědět, co kdo provedl, abyste ho mohli živit a starat se o něj, dokud nepřijde chvíle, aby splatil své dluhy –, zamrazilo mě.

„Nemohl jsem si pomoct, šéfe,“ řekl. „Zkoušel jsem to vzít zpátky, ale už bylo pozdě.“

3

„Budeš to teď mít s Percym docela krušný,“ poznamenal Harry, když jsme se ubírali chodbou zpátky do mé kanceláře. Za stolem seděl Dean Stanton, svým způsobem můj druhý podřízený – ale ve skutečnosti jsme si na něco takového nehráli, což byl stav, kterému by Percy Wetmore okamžitě učinil přítrž –, a doplňoval do karet nové informace; na takovou práci jsem si já vlastně nikdy pořádně nedokázal najít čas. Při našem příchodu sotva vzhlédl, jen si bříškem palce přizvedl brejličky, a opět se pohroužil do papírů.

„S tím smradem to mám krušný ode dne, kdy sem přišel,“ odpověděl jsem a opatrně si odtáhl kalhoty z rozkroku a sykl. „Slyšel jsi, co řval, když sem vedl toho velkýho hejhulu?“

„Aby ne,“ opáčil Harry. „Vždyť jsem tam byl s váma.“

„Já byl na hajzlíku a slyšel jsem to taky,“ podotkl Dean. Přitáhl si list papíru, přidržel jej proti světlu, abych viděl, že je na něm vedle strojového záznamu i otisk od hrnku s kávou, a potom jej hodil do koše. „,Mrtvej přichází.‘ Tohle musel číst v jednom z těch časopisů, co má tak rád.“

A nejspíš to tak bylo. Percy Wetmore byl vášnivý čtenář plátků jako Argosy, Stag a Men’s Adventure. V každém čísle byla podle všeho nějaká vězeňská povídka a Percy je hltal s takřka badatelským zaujetím. Jako by se snažil zjistit, jak se má chovat, a myslel si, že potřebné informace najde právě v takových časopisech. Nastoupil k nám krátce poté, co jsme vyřídili Anthonyho Raye, vraha se sekerou, a prozatím se přímo neúčastnil žádné popravy, ačkoliv byl jedné svědkem z místnosti, odkud se pouštěla elektřina.

„Zná lidi,“ řekl Harry. „Má kontakty. Budeš muset vysvětlovat, proč jsi ho poslal z bloku, a ještě víc budeš muset vysvětlovat, proč jsi po něm chtěl pořádnou práci.“

„To neočekávám,“ odpověděl jsem a byla to pravda… Doufal jsem v to. Bill Dodge nebyl člověk, který by někoho nechal jen tak postávat a usilovně okounět. „V dané chvíli mě víc zajímá ten obr. S ním to bude taky krušný?“

Harry vehementně zavrtěl hlavou.

„U soudu v trapinguským okrese ani nedutal,“ řekl Dean. Sňal si brýle bez obrouček a začal si je leštit o vestu. „Řetězů mu sice nasadili víc, než kolik jich viděl Vydřigroš na Marleyho duchovi, ale kdyby si koledovali, mohl jim tam ze soudu udělat ponurý dům. To je jen taková slovní hříčka, kamaráde.“

„Já vím,“ řekl jsem, ačkoliv jsem jí nerozuměl. Bylo mi proti srsti dávat Deanu Stantonovi na vědomí, že mě dostal.

„Je to kus chlapa, co?“ nadhodil.

„To je,“ přisvědčil jsem. „Hotový netvor.“

„Nejspíš budu muset Jiskřidlo nastavit na extra smažení, jestli ho budeme chtít zmáknout.“

„S Jiskřidlem si hlavu nelámej,“ prohodil jsem roztržitě. „I obři jsou na něm takhle malincí.“

Dean si stiskl obě strany nosu, kde mu po brýlích zůstaly dvě jasně červené skvrny, a přikývl. „To jo,“ kývl. „Na tom teda něco je.“

„Ví někdo z vás, odkud se vzal, než se objevil v tom… Teftonu? Byl to Tefton, že?“

„Jo,“ odpověděl Dean. „Tefton, v trapinguským okrese. Než se tam objevil a udělal to, co udělal, nikdo, zdá se, o ničem neví. Myslím, že se jen tak poflakoval. Kdyby tě to doopravdy zajímalo, možná by ses dokázal něčeho dopídit v novinách ve vězeňský knihovně. Tu budou stěhovat nejspíš až příští týden.“ Zazubil se. „Ale možná budeš muset nahoře poslouchat, jak tam nadává a úpí ten tvůj kamarádíček.“

„Asi se tam stejně zajdu podívat,“ řekl jsem a ještě toho odpoledne jsem to udělal.

Vězeňská knihovna se nacházela v zadní části budovy, která se měla změnit ve vězeňskou autodílnu – alespoň takový byl plán. Další zdroj příhodných příjmů do něčí kapsy, pomyslel jsem si, ale hospodářská krize byla v plném proudu a svoje názory jsem si nechával pro sebe – tak jsem měl držet jazyk za zuby i ohledně Percyho, ale někdy člověk prostě zobák zavřený neudrží. Řeči člověka zpravidla dostanou do větších trablů než to, co se mu houpá mezi nohama. A ta autodílna se stejně nikdy neotevřela – příští rok na jaře se věznice přestěhovala o sto kilometrů dál do Brightonu. Podle mě to byly jen další zákulisní čachry. Zase si někdo namastil kapsu. Mně do toho nic nebylo.

Ředitelství věznice se přestěhovalo do nové budovy na východní straně dvora; stěhovala se marodka (a kterého troubu vůbec napadlo umístit marodku do prvního patra, zůstává další z velkých záhad lidské existence); v knihovně stále zůstávala část inventáře – ačkoliv v ní toho nikdy moc nebylo –, ale nikdo do ní nechodil. Stará budova byla rozpálená krabice, obitá deskami a vklíněná mezi bloky A a B. Sousedily s ní jejich záchody a celé ředitelství vždycky tonulo v neurčitém zápachu moči, což byl pravděpodobně jediný rozumný důvod pro stěhování. Knihovna měla tvar písmena L a nebyla o mnoho větší než moje kancelář. Poohlédl jsem se v ní po větráku, ale všechny už byly pryč. Muselo tam být ke čtyřiceti stupňům, a když jsem se posadil, opět jsem ucítil tepání v rozkroku. Dost mi připomínalo bolest od zaníceného zubu. Vím, že je to absurdní, uvážíme-li, jaké tělesné partie dávám do souvislosti, ale k ničemu jinému bych to přirovnat nedokázal. Bolest vždycky zesílila při a hned po močení, které jsem si odbyl těsně před cestou do knihovny.

Nakonec se ukázalo, že tam nejsem sám – společnost mi dělal vyzáblý starý vězeň jménem Gibbons, který v knihovně, v rámci úlev, klimbal v koutě s jakýmsi kovbojským románem v klíně a s kloboukem staženým do očí. Horko ho nijak neobtěžovalo, stejně jako ho neobtěžovalo hekání, bušení a občasné klení z marodky o patro výš (kde muselo být nejméně o osm stupňů větší vedro; doufal jsem, že si ho Percy Wetmore náležitě užívá). Neobtěžoval jsem ho ani já. Přešel jsem ke kratší stěně, kde byly uloženy noviny. Napadlo mě, zda navzdory Deanovým řečem nezmizely spolu s větráky. Ale ne, byly na místě a snadno jsem v nich našel i zprávy o případu dvojčat Detterickových. Psalo se o nich hned na první stránce od spáchání zločinu v červnu až do soudu koncem srpna a v září.

Brzy jsem na vedro, rány shora a sípavý chrapot starého Gibbonse zapomněl. Představa těch devítiletých děvčátek – s načechranými blonďatými vlásky a okouzlujícími úsměvy – ve spojitosti s Coffeyho ohromující temnotou byla nepříjemná, ale nepominutelná. Vzhledem k jeho velikosti nebylo obtížné si představit, že je dokonce pojídá jako ten obr v pohádce. To, co skutečně udělal, bylo ještě horší, a měl kliku, že ho tam na břehu řeky lidé nezlynčovali. Pokud jste tedy vnímali jako kliku čekání, až se půjde po Zelené míli posadit do klína našeho Jiskřidla.

4

Královna Bavlna byla na Jihu sesazena z trůnu sedmdesát pět let před těmito událostmi a už nikdy na něj neměla usednout, ale ve třicátých letech zažila drobné vzkříšení. Bavlníkové plantáže už sice neexistovaly, ale v jižní části našeho státu prosperovalo ještě čtyřicet nebo padesát bavlníkových farem. Klaus Detterick byl majitelem jedné z nich. Podle měřítek padesátých let dvacátého století by prakticky třel bídu s nouzí, ale podle měřítek let třicátých byl považován za zámožného člověka, protože na konci většiny měsíců splácel v hotovosti účet v obchodě a mohl se podívat do očí řediteli banky, kdyby se s ním náhodou potkal na ulici. Jeho farma byla čistá a rozlehlá. Vedle bavlny choval ještě slepice a několik krav. S manželkou měli tři děti: Howarda, kterému bylo nějakých dvanáct let, a dvojčata Coru a Kathe.

Toho roku jedné teplé červnové noci holčičky požádaly o svolení přespat na boční zasíťované verandě lemující dům – a svolení dostaly. Hodně si toho považovaly. Matka je krátce před devátou, když z oblohy vymizely poslední zbytky denního světla, políbila na dobrou noc. A tehdy je viděla naposledy – předtím, než spočinuly v rakvích, a poté, co si pohřební zřízenec poradil s tím nejhorším z jejich zranění.

Rodiny na venkově chodily za těch časů spát brzy – „jen co se udělala tma pod stolem“, jak někdy říkávala moje máti – a spaly tvrdě. Určitě tak spali Klaus, Marjorie a Howie Detterickovi oné noci, kdy byla unesena dvojčata. Klause by téměř jistě probudil Bowser, velký starý kříženec kolie, pokud by se rozštěkal, to však neudělal. Nezaštěkal té noci, a vlastně už nikdy.

Klaus vstal za kuropění, aby podojil krávy. Veranda byla na opačné straně domu než stodola, a Klause nenapadlo, aby se šel podívat na děvčata. Neznepokojil ho ani fakt, že se k němu nepřidal Bowser. Pes kravami i slepicemi notně opovrhoval, a když se kolem nich pracovalo, obvykle se schovával v boudě za stodolou, pokud ho někdo nepřivolal…, a to co nejrázněji.

Marjorie sešla dolů asi patnáct minut poté, co si její manžel natáhl v přezouvárně boty a oddusal do stodoly. Dala vařit kávu a potom smažit slaninu. Kombinace vůní přilákala z pokojíku v podkroví Howieho, nikoliv však dívky z verandy. Marjorie pro ně proto Howieho poslala, zatímco začala rozbíjet vajíčka do rozpáleného tuku ze slaniny. Klaus je hned po snídani pošle pro čerstvá. Jenže toho rána se u Dettericků nesnídalo. Howie se vrátil z verandy, bledý jako stěna, s vytřeštěnýma očima, které byly ještě před chvilkou opuchlé spánkem.

„Jsou pryč,“ řekl.

Marjorie vyšla na verandu, zpočátku spíše roztrpčená než polekaná. Později řekla, že předpokládala, pokud vůbec něco předpokládala, že se dívky rozhodly jít na procházku, aby si za rozbřesku natrhaly kvítí. Nebo je napadla nějaká podobná holčičí pošetilost. Stačil jí ale jediný pohled a pochopila, proč Howie zesinal.

Zakřičela na Klause – zaječela na něj – a Klaus se okamžitě přihnal s holínkami bílými od mléka, které na ně vylil z rozdojeného vědra. Z toho, co našel na verandě, by se podlomila kolena i tomu nejstatečnějšímu rodiči. Přikrývky, do nichž se měly dívky zachumlat před nastupujícím chladem noci, byly odhozené do kouta. Síťové dveře byly vytržené z horního závěsu a visely šikmo vyklopené na zápraží. A prkna verandy i schodů za poničenými síťovými dveřmi byla potřísněna krví.

Marjorie prosila manžela, aby po dívkách nešel pátrat sám a nebral s sebou syna, pokud má pocit, že by se za nimi měl vydat. Ale mohla šetřit dechem. Klaus popadl brokovnici, kterou měl zavěšenou v přezouvárně vysoko mimo dosah dětských ruček, a podal Howiemu dvaadvacítku, kterou mu schovávali na červnové narozeniny. Potom odešli, aniž věnovali sebemenší pozornost ječící a naříkající ženě, která chtěla vědět, co udělají, kdyby potkali bandu vandráků nebo houf zlých negrů uprchlých z okresní farmy v Laduku. V tomto ohledu měli, myslím, muži pravdu. Krev už netekla, ale ještě byla lepkavá a stále měla blíž k jasně červenému než vínově rudému odstínu, jejž získává po zaschnutí. K únosu nedošlo před dlouhou dobou. Klaus musel usoudit, že dívky ještě mají šanci, a rozhodl se chytit ji za pačesy.

Jejich stopařské schopnosti nestály za nic – nebyli lovci, ale sběrači, muži, kteří se během lovecké sezony vydávali do lesa na mývaly a jeleny proto, že se to očekávalo, nikoliv proto, že by o to kdovíjak stáli. V bezprostředním okolí domu byla zdupaná hlína, kterou křižovala nesmyslná změť všemožných stop. Obešli stodolu a téměř okamžitě uviděli, proč Bowser, který uměl skvěle štěkat, ale mizerně rafat, nespustil poplach. Ležel polovinou těla venku z boudy, stlučené z fošen zbylých po stavbě stodoly (nad kulatým otvorem vpředu se skvěla cedule s úhledně vyvedeným slovem Bowser – v jedněch novinách jsem ji viděl na fotografii), hlavu vykroucenou takřka kolem celé osy. Provést něco takového tak velkému zvířeti musel jen člověk vyznačující se nesmírnou fyzickou silou, řekl později žalobce porotě, která soudila Johna Coffeyho…, a potom upřel dlouhý a významný pohled na mohutného obžalovaného sedícího za stolem se sklopeným zrakem a ve zbrusu nových erárních kalhotách s náprsenkou, které samy o sobě vypadaly naprosto příšerně. Vedle psa našli Klaus s Howiem kousek vařené uzenky. Spekulovalo se – nepochybuji, že správně –, že Coffey nejprve lahůdkami psa uhranul a potom, když se Bowser pustil do té poslední, natáhl ruce a jediným mocným škubnutím zápěstí zlomil zvířeti vaz.

Za stodolou se táhla Detterickova severní pastvina, kde se toho dne nebude pást jediná kráva. Byla promáčená ranní rosou a přes ni, šikmo směrem na severozápad, se táhla zřetelně viditelná pěšina, vyšlapaná nějakým člověkem.

I na pokraji hysterie Klaus Detterick zaváhal, zda se po ní má vydat. Nezdržel ho strach z muže či mužů, kteří unesli jeho dcery; zdržel ho strach, že se vydá cestou, kudy únosce přišel k jeho domu…, že se ve chvíli, kdy může mít každá vteřina cenu zlata, vydá přesně opačným směrem, než kam by měl jít.

Howie dilema rozřešil, když z keře rostoucího těsně za hranicí dvora stáhl cár žluté bavlněné látky. Klausovi byl stejný kousek látky ukázán, když posléze seděl na svědecké lavici, a on se rozplakal, jakmile jej označil za část krátkého spacího úboru jeho dcery Kathe. O dvacet metrů dál našli na napřaženém jalovcovém prstu cár vybledlé zelené látky, která odpovídala noční košili, již měla na sobě naopak Cora ve chvíli, kdy dávala tatínkovi a mamince pusu na dobrou noc.

Otec a syn Detterickovi se s napřaženými puškami poklusem vydali přes louku, jako vojáci přebíhající ostřelovaný terén, o nějž svádějí boj s nepřítelem. Pokud se divím něčemu, co se toho dne stalo, je to představa, jak se chlapci, zoufale se snažícímu udržet krok s otcem (a často vystavenému nebezpečí, že mu otec zcela uteče), podařilo, že ani jednou neupadl a neprostřelil Klausi Detterickovi záda.

Na farmu vedla telefonní linka – další znamení sousedům, že se Detterickovým v oněch katastrofálních časech alespoň mírně dařilo – a Marjorie přes ústřednu obvolala co nejvíc lidí, aby jim řekla o pohromě, která na ně udeřila jako blesk z čistého nebe, s vědomím, že každý telefonát vyvolá vlnky, které se budou šířit, jako když do nehybného rybníka hodíte kámen. Potom zvedla sluchátko naposledy a pronesla slova, jež by si za oněch časů prvních telefonních rozvodů, přinejmenším na jižanském venkově, mohl někdo zaregistrovat jako chráněný slogan: „Haló, ústředno, jste na příjmu?“

Ústředna na příjmu byla, ale chvíli nedokázala promluvit; dobrá žena, která v ní seděla, byla celá paf. Nakonec ze sebe vysoukala: „Ano, paní Dettericková, jsem na příjmu, milostivý Pane Bože na nebesích, zrovna se modlím, aby byly vaše holčičky v pořádku –“

„Ano, děkuji,“ přerušila ji Marjorie. „Ale řekněte Pánu Bohu, aby ještě počkal, než mě spojíte s úřadem vrchního šerifa v Teftonu, ano?“

Vrchní šerif trapinguského okresu byl pantáta s nosem červeným od whisky, s mohutným vypouklým panděrem a hřívou bílých vlasů tak jemných, že připomínaly střapatý štětec na čištění dýmky. Dobře jsem ho znal; mnohokrát přijel do Cold Mountain vyprovodit „své chlapce“, jak jim říkal, na onen svět. Svědci popravy sedávali na stejných skládacích židlích, na jakých jste nejspíš už několikrát seděli i vy sami na pohřbech, kostelních banketech nebo na bingu (my sami jsme si je za oněch časů půjčovali z herny při farmářském sdružení Mystic Tie č. 44), a pokaždé, když se na jednu z nich posadil šerif Homer Cribus, čekal jsem, až se ozve suché praskání předznamenávající její pád. Toho dne jsem se děsil a zároveň se jej nemohl dočkat, ale nakonec nikdy nenastal. Nedlouho poté – od únosu Detterickových děvčat nemohlo uplynout víc než jedno léto – dostal ve své kanceláři infarkt; podle všeho když klátil sedmnáctiletou černošku jménem Daphne Shurtleffová. Hodně se o tom tehdy mluvilo, protože před volbami se vždycky rád ukazoval s manželkou a všemi svými šesti syny – byla to doba, kdy platilo, že pokud chcete kandidovat na nějaký úřad, musíte se držet hesla BBB: „Buď baptista, nebo běž.“ Ale víte, že pokrytce mají lidé rádi – poznávají v něm jednoho ze svých řad, a navíc je jim vždycky velmi příjemné, když je někdo přistižen s kalhotami u kotníků a vztyčeným ptákem, a nejsou to oni sami.

Kromě toho, že byl pokrytec, byl i naprosto nekompetentní; byl to ten typ člověka, který se rád nechá vyfotografovat, jak hladí kočku nějaké spokojené paní i navzdory tomu, že záchranou slečny Číči z větví stromu riskoval zlomeninu klíční kosti někdo jiný – třeba jeho zástupce Rob McGee.

McGee poslouchal blábolení Marjorie Detterickové asi dvě minuty, pak ji přerušil čtyřmi či pěti otázkami – rychlými a úsečnými, jako když vám trénovaný boxer sází bleskurychlé údery do tváře, rány, které jsou tak břitké a tvrdé, takže se vám spustí červená dříve, než ucítíte bolest. Jakmile se dozvěděl odpovědi, řekl: „Zavolám Bobo Marchantovi. Ten má psy. Vy nikam nechoďte, paní Dettericková. Jestli se vrátí váš manžel a synek, řekněte jim, aby taky nikam nechodili. Aspoň se o to pokuste.“

Její manžel a syn mezitím sledovali únoscovu stopu asi pět kilometrů na severozápad, ale když přešla do širých polí a borovicových hájů, ztratili ji. Jak jsem už uvedl, nebyli to lovci, ale farmáři, a tou dobou také věděli, že sledují zvíře. Cestou našli žlutý vršek Kathina pyžama a další cár Cořiny noční košile. Oba kusy byly promáčené krví a Klaus ani Howie už nespěchali tak jako na začátku; do zoufalých nadějí jim musela prosáknout jakási mrazivá jistota, rozlévající se jim tělem jako studená voda, která klesá, protože je těžší.

Vrhli se do lesa, hledali stopy, a žádné nenašli, pak se vrhli do druhého, s podobným výsledkem, nakonec do třetího. Tentokrát na jehličí borovice kadidlové objevili vějířovitý cákanec krve. Chvíli se ubírali směrem, kterým podle všeho ukazoval, pak se opět pustili do pátrání. Už bylo devět hodin ráno a za zády zaslechli mužské pokřikování a štěkot psů. Za dobu, kdy by šerif Cribus stačil vypít svoji první kávu s brandy, Rob McGee sehnal improvizovanou skupinu hledačů, s níž asi po čtvrthodině dostihl Klause a Howieho Detterickovy, kteří právě zoufale klopýtali po okraji lesa. Muži se záhy opět dali do pohybu za Bobovými psy, kteří udávali směr. McGee Klausovi a Howiemu dovolil, aby pokračovali s nimi – jakkoliv se obávali výsledku pátrání, domů by se nevrátili, i kdyby jim to poručil, a McGee to na nich musel dobře vidět –, ale přiměl je, aby si vytáhli náboje z pušek. McGee řekl, že ostatní už učinili totéž; bylo to tak bezpečnější. Nedodal však (a neřekl jim to ani nikdo jiný), že Detterickovi byli jediní, koho požádal, aby mu náboje odevzdali. V roztržitosti a v touze dobrat se konce celé té noční můry a mít ji jednou provždy za sebou mu vyhověli. Tím, že Rob McGee přiměl Detterickovy vyprázdnit si zbraně a předat mu střelivo, nejspíš zachránil mizerný život Johna Coffeyho.

Štěkající a vyjící psi je tři kilometry táhli nízkým borovicovým podrostem stále přibližně na severozápad. Potom dospěli na břeh široké řeky Trapingus, která se v té oblasti líně šine na jihovýchod mezi nízkými zalesněnými kopci, kde si rodiny Crayových, Robinettových a Duplisseyových stále vyrábějí vlastní mandolíny a při orání často vyplivují zkažené zuby; ubírali se odlehlou krajinou, kde se muži v neděli ráno obvykle potýkají s hady a v neděli večer uléhají ve smyslném objetí s vlastními dcerami. Znal jsem tyto rodiny; většina z nich čas od času posílala něco k práci Jiskřidlu. Členové pátracího oddílu viděli, jak se na protějším břehu blyští na ocelových kolejích vedlejší trati Velké jižní železnice červnové slunce. Po pravé straně, asi půldruhého kilometru po proudu, přetínal řeku železniční most, po němž se trať táhla k uhelnému revíru ve West Greenu.

„Pane, slyšíte mě?“ zeptal se McGee.

„Jmenujete se nějak?“ ptal se dál McGee.