Stephen King

ŘBITOV ZVÍŘÁTEK

Copyright © 1983 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author´s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Ivan Němeček, 1994, 2002, 2019, 2024

Original English title: PET SEMATARY

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-627-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-628-8 (mobi)

Pro Kurby Mc Cauley

Uvádím jména několika lidí, kteří se ve svých knihách vyznali z toho, co dělali a proč to dělali:

John Dean. Henry Kissinger. Adolf Hitler. Caryl Chessman. Jeb Magruder. Napoleon. Talleyrand. Disraeli. Robert Zimmerman známý také jako Bob Dylan. Locke. Charlton Heston. Errol Flynn. Ajatolláh Chomejní. Gándhí. Charles Olson. Charles Colson. Viktoriánský džentlmen. Doktor X.

Většina lidí také věří, že Bůh napsal Knihu či Knihy, v nichž popsal, co činil a proč – aspoň do určité míry – On to skutečně činil, a vzhledem k víře většiny těchto lidí, že Bůh stvořil člověka k obrazu svému, můžeme jej také považovat za člověka… nebo, ještě spíše, za Člověka.

A zde je seznam několika lidí, kteří nenapsali žádnou knihu, v níž by se vyznali z toho, co činili… a co viděli:

Člověk, který pohřbil Hitlera. Člověk, který provedl pitvu na Johnu Wilkesu Boothovi. Člověk, který nabalzamoval Elvise Presleyho. Člověk, který nabalzamoval – špatně, jak říkají zúčastnění pohřební zřízenci – papeže Jana XXIII. Čtyřicet funebráků, kteří čistili Jonestown, nosili těla v pytlích, nabodávali papírové pohárky na tyče s bodci, jaké používají zaměstnanci parkové údržby, a odháněli mouchy. Člověk, který provedl kremaci Williama Holdena. Člověk, který pozlatil tělo Alexandra Velikého, aby neshnilo. Lidé, kteří mumifikovali faraony.

Smrt je záhadná, ale pohřbívání je tajemné.

Stephen King

ČÁST PRVNÍ

ŘBITOV ZVIŘÁTEK

To pověděl a potom dí jim: „Lazar, přítel náš, spí,

ale jduť, abych jej ze sna probudil.“

Nato učedlníci pohlédli jeden na druhého a někteří se usmáli,

nevědouce, že Ježíš hovoří v podobenství.

I řekli: „Pane, spí-liť, zdráv bude.“

Tedy řekl jim Ježíš zjevně: „Lazar umřel, ano… nicméně pojďme k němu.“

– EVANGELIUM SV. JANA (parafráze)

1 Louis Creed, který přišel o otce ve třech letech a dědečka ani nepoznal, by neočekával, že najde otce na prahu středního věku, ale přesně to se stalo… ačkoli nazýval toho muže přítelem, jak to musí učinit každý člověk, který poměrně pozdě objeví někoho, kdo by mohl být jeho otcem. Setkal se s ním toho večera, kdy se s ženou a dvěma dětmi přistěhoval do velkého bílého dřevěného domu v Ludlow. Winston Churchill se stěhoval s nimi. Winston Churchill byl kocour Creedovy dcery Eileen.

Univerzitní správní rada pracovala pomalu a z jejího postupu při vyhledávání příhodného domu v únosné vzdálenosti mu ještě teď vstávaly vlasy na hlavě. Když se dnes přibližovali k místu, kde stál jejich nový dům – všechny milníky odpovídají… jako astrologická znamení v noci před zavražděním Caesara, pomyslel si Louis morbidně – byli už všichni unavení a nervózní a na pokraji sil. Gageovi se prořezávaly zuby a neúnavně vyřvával. Nemohl usnout, ať mu Rachel zpívala, jak chtěla. Dala mu proto prs, i když nebyl čas kojení. Gage to věděl stejně dobře jako ona – možná ještě lépe – a okamžitě se do ní zakousl novým zoubkem. Rachel, která stále nevěděla, co si má o tom stěhování z Chicaga do Maine myslet, se rozplakala. Eileen ji vzápětí napodobila. Vzadu v dodávce přecházel nepokojně Church, jako ostatně celé tři dny, které jim trvala cesta z Chicaga. Vřískavé mňoukání z jeho krabice samo o sobě stačilo, ale když ho osvobodili a on začal neúnavně pobíhat, bylo to téměř k nevydržení.

I Louisovi bylo málem do pláče. Znenadání ho napadla zběsilá, ale lákavá myšlenka: Navrhne, aby se v Bangoru najedli, zatímco budou čekat na stěhovací vůz, a když jeho tři rukojmí vystoupí, sešlápne plyn a bez jediného ohlédnutí jim ujede, plyn na podlaze, drahý benzin vířivě tryská do obrovského čtyřkomorového karburátoru. Pojede na jih, přes Orlando na Floridu, kde si pod smyšleným jménem najde místo doktora v Disney Worldu Ale ještě než najede na dálnici – širokou starou jižní pětadevadesátku – zastaví u krajnice a vyhodí toho zatraceného kocoura.

Pak zahnuli za zatáčku a objevil se dům, který dosud viděl jen on. Když už měl místo na Maineské univerzitě jisté, zaletěl si tam a vybral si ze sedmi možností tenhle velký starý (ale nově obložený a odizolovaný; výdaje za topení byly stále vysoké, ale nepřesahovaly už míru únosnosti) novoanglický dům v koloniálním stylu, tři velké pokoje dole, další čtyři v patře, dlouhá stodola, která by se dala později také přestavět, a to všechno na hustém trávníku, který byl i v tom srpnovém vedru svěže zelený.

Za domem měly děti velkou louku na hraní a za ní se táhly téměř nekonečné lesy. Sousední pozemky patřily státu, jak mu sdělil realitní agent, takže nehrozilo nebezpečí, že by se na nich v dohledné době něco stavělo. Zbytky indiánského kmene Mikmaků si nárokovaly téměř osm tisíc akrů půdy v Ludlow a ve městech na východ od Ludlow a složité soudní řízení, do něhož byla zatažena federální i státní vláda, se mohlo protáhnout do příštího století.

Rachel náhle přestala plakat. Posadila se. „Je to –“

„Ano, je,“ řekl Louis. Měl obavy – ne, měl strach. Vlastně byl vyděšený. Nechal zatížit dům hypotékou. Bude trvat dvanáct let, než ji splatí. Eileen bude v té době už sedmnáct.

Polkl.

„Tak co myslíš?“

„Myslím, že je nádherný,“ řekla Rachel a jemu spadl ze srdce velký kámen. Viděl, že to myslí vážně; poznal to podle toho, jak si dům prohlížela, když zahýbali na asfaltovou příjezdovou cestu, která vedla až dozadu ke stodole. Její oči těkaly po prázdných oknech, představovala si, jak věší záclony, leští skříně a bůhvíco ještě.

„Tati?“ ozvala se Ellie ze zadního sedadla. Také už přestala naříkat. Dokonce i Gage zapomněl řvát. Louis si vychutnával ticho.

„Copak, holčičko?“

Ve zpětném zrcátku viděl, jak si její hnědé oči pod tmavnoucími plavými vlásky prohlížejí dům, trávník a střechu vzdáleného sousedního domu vlevo, jak přehlížejí louku zakončenou lesem.

„Tady jsme doma?“

„Brzy tady budeme doma, miláčku,“ odpověděl.

„Hurá!“ vykřikla, až mu zalehlo v uších. A Louis, který se na Ellie často zlobil, se rozhodl, že zapomene na Disney World v Orlandu.

Zaparkoval před stodolou a vypnul motor dodávky.

Nastalo ticho. Proti Chicagu, proti lomozu State Street a randálu ve čtvrti Loop se zdálo nezměrné. Do pozdního odpoledne se ozval ptačí trylek.

„Doma,“ řekla Rachel tiše, oči stále upřené na dům.

„Doma,“ opakoval spokojeně Gage na jejím klíně.

Louis a Rachel se na sebe podívali. Eileen ve zpětném zrcátku vykulila oči.

„Slyšel –“

„To on –“

„Bylo to –“

Promluvili všichni najednou a společně se pak zasmáli. Gage si jich nevšímal; dál si cucal palec. Už skoro měsíc uměl říkat „máma“ a jednou nebo dvakrát mu uniklo něco jako „táta“, ale to se mohlo Louisovi v jeho otcovské pýše jen zdát.

Tentokrát však, ať už náhodou, nebo nápodobou, vyslovil Gage opravdové slovo. Doma.

Louis zdvihl Gage z manželčina klína a objal ho.

Tak přijeli do Ludlow.

2 Ve vzpomínkách Louise Creeda hrál ten okamžik vždycky magickou roli – zčásti zřejmě proto, že byl skutečně magický, ale především proto, že zbytek večera byl velice zmatený. Následující tři hodiny už vůbec nebyly klidné, natož pak magické.

Louis pečlivě uložil klíče od domu (pečlivý a metodický, takový byl Louis Creed) do malé obálky, kterou nadepsal „Dům v Ludlow – klíče převzaty 29. června“. A pak je uložil do přihrádky v palubní desce vozu. Byl si tím naprosto jistý. Jenže klíče tam nebyly.

Zatímco je hledal a postupně se přitom dostával do varu, Rachel si vzala Gage na záda a šla za Eileen ke stromu v louce. Když Louis už potřetí prohledával prostor pod sedadly, jeho dcera vykřikla a rozplakala se.

„Louisi!“ zavolala Rachel. „Ona se odřela!“

Eileen spadla z houpačky udělané ze staré pneumatiky a narazila kolenem na kámen. Trochu se odřela, ale vyváděla při tom, jako by přišla o nohu, pomyslel si Louis (poněkud malicherně). Podíval se na dům přes silnici, kde se právě rozsvítilo světlo v obývacím pokoji.

„No tak, Ellie,“ řekl. „Už toho bylo dost. Ti lidé tam si budou myslet, že tu někoho vraždíme.“

„Když mě to tak bolíííí!“

Louis se přemohl a vrátil se k dodávce. Klíče byly sice pryč, ale lékárnička byla na svém místě v přihrádce. Vzal ji a zamířil k Ellie. Když ji uviděla, začala řvát ještě hlasitěji.

„Ne! To bude pálit! Já to nechci! Tatínku! Ne –“

„Eileen, vždyť je to jen rtuťochromová mast, a ta nepálí –“

„Chovej se jako velká holka,“ řekla Rachel. „Je to jen –“

„Ne-ne-ne-ne-ne–“

„Nech už toho řvaní, nebo tě bude pálit zadek,“ zavrčel Louis.

„Ona je unavená, Lou,“ šeptla mu Rachel.

„Ano, já to znám. Podrž jí tu nohu.“

Rachel odložila Gage a podržela dceři nohu, kterou Louis přes Eileeniny hysterické výlevy namazal.

„V tom domě přes ulici vyšel někdo na verandu,“ řekla Rachel a postavila Gage, který se klopýtavě rozběhl po trávníku.

„To nám to pěkně začíná,“ zabručel Louis.

„Lou, vždyť je jen –“

„Unavená, já vím.“ Zašrouboval mast a zamračeně se podíval na svou dceru. „No tak. Ani trochu to nepálilo, že ne, Ellie?“

„Pálí to! Strašně to pálí! Pálíííí–“

Měl sto chutí jí naplácat, ale udržel se.

„Našels ty klíče?“ zeptala se Rachel.

„Ještě ne,“ přiznal Louis, zavřel lékárničku a vstal. „Ještě –“

Vtom se rozeřval Gage. Nebyl to nářek ani pláč, byl to opravdový řev. Rachel ho vzala do náručí a Gage se kroutil a svíjel.

„Co se mu to stalo?“ vzlykla Rachel a téměř naslepo podala chlapce Louisovi. Mít doktora za manžela je velká výhoda, pomyslel si Louis. Když dítě vypadá na umření, je to všechno na něm.

„Louisi! Co –“

Chlapec ho křečovitě objímal a divoce řval. Louis ho odtáhl a zjistil, že mu na krku nabíhá ošklivý bílý otok. A také se mu něco chlupatého svíjelo na tričku. Eileen, která se mezitím utišila, začala znovu křičet. „Včela! Včela! VČELA!“ Prudce couvla a zakopla o týž kámen, s kterým už jednou přišla do styku. Padla na zadek a znovu se rozeřvala bolestí, leknutím a strachem.

Já z toho snad zešílím, pomyslel si Louis. To je nadělení.

„Dělej něco, Louisi! Nemůžeš s tím něco udělat?“

„Musíme vytáhnout to pigáro,“ ozvalo se za nimi. „To je základ. Vytáhnout pigáro a zasypat to jedlou sodou. Pak ta boule splaskne.“ Ten hlas měl tak silný východní přízvuk, že mu unavený Louis zpočátku téměř nerozuměl.

Otočil se a uviděl stát na trávníku asi sedmdesátiletého muže – a byl to zachovalý a zdravý sedmdesátník. Přes rozepnutou košili z měkké džínoviny, která odhalovala zvrásněný krk, měl montérky s laclem. Byl opálený v obličeji a kouřil cigaretu bez filtru. Když se na něj Louis podíval, zručně cigaretu típl mezi palcem a ukazováčkem a zastrčil ji do kapsy. Rozhodil rukama a v úsměvu zdvihl jeden koutek… Ten úsměv se Louisovi okamžitě zalíbil, přestože nebyl z těch, kteří posuzují lidi podle prvního dojmu.

„Ne že bych vám do toho chtěl kecat, doktore,“ řekl. A tak se Louis seznámil s Judsonem Crandallem, mužem, který mohl být jeho otcem.

3 Pozoroval je, když přijížděli, a vydal se za nimi, aby zjistil, jestli „nepotřebujou drobet helfnout“, jak se vyjádřil. Jak Louis držel dítě na ruce, Crandall přistoupil blíž, podíval se na Gageův otok a vztáhl k němu velkou zvrásněnou ruku. Rachel otevřela ústa, aby vyjádřila svůj nesouhlas – Crandallova ruka vypadala neohrabaná a velká skoro jako Gageova hlava – ale než mohla říct jediné slovo, jeho prsty se pohnuly s hbitostí kouzelníka, který manipuluje s kartami nebo s mincí, a žihadlo leželo na jeho dlani.

„Pěknej kousek,“ poznamenal. „Na výstavě pigár by sice nevyhrál, ale čestný uznání by si jistě odnes.“

Louis se zachechtal.

Crandall ho znovu obdařil tím svým úsměvem a zeptal se: „A co tadle malá kůstka?“

„Co říkal, mami?“ chtěla vědět Eileen a vtom se rozesmála i Rachel. Samozřejmě to bylo poněkud nezdvořilé, ale s tímhle člověkem jí to ani tak nepřipadlo. Crandall vytáhl balíček chesterfieldek, jednu si zasunul do vrásčitého koutku úst a se zjevným uspokojením se díval, jak se smějí – teď už se řehtal i Gage, který zapomněl na včelí bodnutí – a rozškrtl zápalku o nehet palce. Staří lidé mají své triky, pomyslel si Louis. Jsou to drobnosti, ale některé působí půvabně.

Přestal se smát a natáhl k starci volnou ruku – ta druhá podpírala Gageův zadek – Gageův rozhodně mokrý zadek.

„Velice mě těší, pane –“

„Jud Crandall,“ představil se a potřásl mu rukou. „Vy budete asi doktor, pokud se nemejlím.“

„Ano. Louis Creed. Tohle je má žena Rachel, dcera Ellie a tenhle kluk s tím včelím žihadlem se jmenuje Gage.“

„Moc mě těší, že vás všecky poznávám.“

„Nechtěl jsem se smát… tedy my jsme se nechtěli smát… jsme prostě… jsme trochu unavení.“

A rozesmál se znovu. Cítil se naprosto vyčerpaný.

Crandall přikývl. „Bodejť byste nebyli.“ Podíval se na Rachel. „Nechcete zaskočit s dětma k nám, pani Creedová? Nasypem na žínku trochu jedlý sody a plácnem to na tu bouli, ono se to drobet uklidní. A žena by vás taky chtěla pozdravit. Ona se moc ven nedostane. Za poslední dva tři roky se jí pěkně zhoršila artritida.“

Rachel se podívala na Louise, který přikývl.

„Jste moc hodný, pane Crandalle.“

„Líp slyším na Juda,“ odpověděl.

Náhle se ozvalo hlasité zatroubení a hluk motoru v nízkých obrátkách. V zatáčce příjezdové cesty se objevil velký modrý neohrabaný stěhovací vůz.

„Panebože, vždyť já nevím, kde mám ty klíče,“ povzdechl si Louis.

„S tím si nedělejte hlavu,“ řekl Crandall. „Mám náhradní. Clevelandovi – ty lidi, co tu žili před váma – mi je kdysi dali – před dobrejma čtrnácti patnácti rokama. Bydleli tu dlouho. Joan Clevelandová byla nejlepší kamarádka mý ženy. Zemřela před dvěma lety. Bill se odstěhoval do toho domova důchodců v Orringtonu. Já ty klíče přinesu. Stejně patřej vám.“

„To jste hodný, pane Crandalle,“ poděkovala Rachel.

„To nestojí za řeč,“ odpověděl. „Jsem rád, že tu budou bydlet mladý lidi.“

Jeho dialekt zněl jejich středozápadnímu sluchu skoro jako cizí jazyk.

„Musíte si hlídat děti, aby nechodily na silnici, pani Creedová. Jezdí tu spousta velkejch náklaďáků.“

Jeden stěhovák vyskočil z kabiny, práskl za sebou dveřmi a vydal se k nim.

„Tatínku, co je to tamhle?“ zeptala se Ellie, která se mezitím trochu vzdálila.

Louis už vykročil naproti stěhovákovi. Na dceřinu otázku se otočil. Na kraji louky, na rozhraní udržovaného trávníku a divokých letních travin, začínala úpravně vysekaná stezka. Vinula se do kopce, obcházela nízké křoviny a březový hájek a mizela v dáli.

„To vypadá na nějakou cestičku,“ odpověděl Louis.

„Je to tak,“ přitakal s úsměvem Crandall. „Někdy ti o ní budu vyprávět, slečinko. Chceš jít s náma a pomoct nám ošetřit svýho malýho brášku?“

„No jasně,“ řekla Ellie a vzápětí dodala s nadějí v hlase: „Ale jedlá soda nepálí, že ne?“

4 Crandall přinesl klíče, ale Louis mezitím našel ty svoje. Nahoře v přihrádce byla mezera, do které malá obálka s klíči zapadla. Vylovil ji a pustil stěhováky do domu. Crandall mu dal náhradní klíče. Byly na starém zašlém přívěsku. Louis mu poděkoval a nepřítomně zastrčil klíče do kapsy. Pozoroval stěhováky, jak nosí krabice a skříně a stolky a další věci, které za deset let manželství s Rachel nashromáždili. Když se díval na ty věci vytržené z domácího prostředí, viděl je trochu jinýma očima. Je to jen pár krámů v krabicích, pomyslel si a pocítil při tom náhlý smutek a úzkost – bylo to zřejmě něco, čemu lidé říkají stesk po domově.

„Vykořeněný a přesazený,“ podotkl Crandall, který se objevil tak náhle, až Louis nadskočil.

„Mluvíte, jako byste ten pocit znal,“ řekl Louis.

„Ale ne, nic takovýho.“ Crandall si zapálil cigaretu – prsk! vzňala se zápalka, která jasně zazářila do padajícího soumraku. „Ten dům přes cestu postavil můj táta. Přivedl si sem ženu s dítětem a to dítě jsem byl já, narozenej přesně roku 1900.“

„Takže vám je –“

„Třiavosumdesát,“ pronesl Crandall a Louisovi se trochu ulevilo, že se nedostal k tomu, aby mu neubral nějaký ten rok, protože tuhle přetvářku ze srdce nenáviděl.

„Ale vypadáte mladší.“

Crandall pokrčil rameny. „Abych to dopověděl, celej život jsem žil tady. Za první světový jsem šel do armády, ale nejvíc jsem se přiblížil Evropě, když jsem sloužil v Bayonne v New Jersey. Odporná díra. I tenkrát v sedmnáctym to byla odporná díra. Byl jsem rád, když jsem se moh vrátit sem. Vzal jsem si Normu, nasedli jsme do vlaku a od tý doby jsme tady. Tady v Ludlow bylo dost živo. To byste koukal.“

Stěhováci se zastavili u stodoly. Na popruzích měli manželskou postel, v níž s Rachel spávali. „Kam to chcete, pane Creede?“

„Nahoru… hned vám to ukážu.“ Vykročil k nim, ale vzápětí se zarazil a obrátil se ke Crandallovi.

„Jen jděte,“ řekl Crandall s úsměvem. „Budu se koukat, jak si vedete. Jen ať jdou nahoru, já nebudu překážet. Z toho stěhování na mě přišla žížeň. Kolem devátý vždycky sedám na verandě a vypiju pár piv. V takovýmhle teplým počasí se rád koukám, jak padá soumrak. Někdy tam sedáváme s Normou. Přijďte se podívat, když budete mít náladu.“

„Možná se zastavím,“ prohlásil Louis, který neměl na návštěvu ani pomyšlení. Nepochybně by musel okamžitě diagnostikovat Norminu artritidu. Líbil se mu Crandall, líbil se mu jeho sympaticky pokřivený úsměv, jeho nenucené vyjadřování, jeho východní přízvuk, který vůbec nezněl tvrdě; jeho řeč naopak plynula měkce, téměř líně. Dobrý člověk, pomyslel si Louis, ale doktoři se rychle stávají podezíravými. Dříve nebo později si i nejlepší přítel vyžádá lékařskou radu. A u starých lidí to nemá konce. „Ale nevyhlížejte mě, nezůstávejte kvůli mně dlouho vzhůru – měli jsme opravdu perný den.“

„Chci jen, abyste věděl, že ke mně nepotřebujete žádnou načinčanou pozvánku,“ řekl Crandall – a v jeho pokřiveném úsměvu bylo něco, z čeho Louis usoudil, že mu Crandall dokáže číst myšlenky.

Ještě chvíli starce pozoroval, než se vydal ke stěhovákům. Crandall odcházel lehce a svižně, jako by mu bylo šedesát, a ne přes osmdesát. Louis pocítil první slabý záchvěv přátelské náklonnosti.

5 Kolem deváté stěhováci odjeli. Ellie a Gage, oba vyčerpaní, spali ve svých nových pokojích. Gage v dětské postýlce, Ellie na matracích, obklopena hromadou krabic, v nichž měla nespočetné množství pastelek – celých, polámaných i neořezaných –, plakáty z televizního dětského naučného seriálu Sezamová ulice, obrázkové knihy, šaty a bůhvíco ještě. Church spal samozřejmě s ní. Vydával chrčivé zvuky, které mohly být u tak velkého kocoura považovány za předení.

Rachel předtím neúnavně procházela celým domem s Gagem v náručí, hodnotila, jak nechal Louis rozmístit jejich věci, a v duchu dělala úpravy, přemísťovala a přeskupovala. Louis naštěstí neztratil šek na zaplacení stěhovákům; měl jej stále v náprsní kapse společně s pěti desetidolarovkami, které jim dal navíc. Když se stěhovací vůz konečně vyprázdnil, podal jim šek i bankovky, pokývl na jejich díky, podepsal dodací list a z verandy pozoroval, jak odcházejí k velkému nákladnímu vozu. Pomyslel si, že se zřejmě zastaví v Bangoru a dají si pár piv, aby spláchli prach. Pár piv by snesl i on. Tahle myšlenka ho zavedla zpět k Judu Crandallovi.

Když zasedli s Rachel ke kuchyňskému stolu, všiml si kruhů pod jejíma očima. „Ty,“ řekl, „padej do postele.“

„To mi říkáš jako doktor?“ malinko se pousmála.

„Ano.“

„No tak dobře,“ broukla a vstala. „Jsem úplně mrtvá. A Gage je schopný v noci vyvádět. Jdeš taky spát?“

Zaváhal. „Ještě asi ne. Ten stařík přes ulici –“

„Přes cestu. Tady na venkově se říká přes cestu.“

„Tak dobře, přes cestu. Pozval mě na pivo. Myslím, že ho vezmu za slovo. Jsem unavený, ale zároveň dost přetažený, než abych hned usnul.“

Rachel se usmála. „Skončí to tak, že se budeš Normy Crandallové vyptávat, kde ji co bolí a na jakých spí matracích.“

Louis se zasmál a pomyslel si, jak je to legrační – legrační a úděsné – že manželky dokážou za chvíli číst myšlenky svých mužů.

„Objevil se tu, když jsme ho potřebovali,“ řekl. „Měl bych mu to oplatit.“

„Barterová dohoda?“

Pokrčil rameny. Nechtělo se mu vysvětlovat, že si Crandalla oblíbil téměř na první pohled. „Jaká je ta jeho žena?“

„Moc milá,“ odpověděla Rachel. „Gage jí seděl na klíně. Dost jsem se tomu divila, protože byl za celý ten den utahaný jako kotě, a víš přece, že je dost nedůvěřivý k cizím lidem, i když je ve formě. A měla taky panenku, kterou půjčila Eileen na hraní.“

„Jak je na tom s tou artritidou?“

„Dost mizerně.“

„Je na vozíku?“

„Ne… ale chodí hrozně pomalu a její prsty…“ Rachel zkroutila své štíhlé prsty, aby mu to předvedla. Louis přikývl. „Ale stejně se tam nezdrž moc dlouho. Mám hrůzu z neznámých domů.“

„S tímhle se za chvíli seznámíme,“ řekl Louis a políbil ji.

6 Louis se vrátil pozdě a s provinilým pocitem. Nikdo ho nenutil, aby vyšetřil Normu Crandallovou. Než se dostal do domu přes silnici (přes cestu, připomněl si s úsměvem), stará paní už odešla spát. Louis viděl Judovu siluetu za záclonami uzavřené verandy. Na starém linoleu vrzalo jeho pohodlné houpací křeslo. Louis zaklepal na skleněnou tabulku, která se rozdrnčela v rámu. Crandallova cigareta žhnula do letní temnoty jako velká poklidná svatojánská muška. Z rádia se tiše ozývala reportáž z utkání Red Sox a Louis Creed měl podivný pocit, jako by přicházel domů.

„Doktore,“ oslovil ho Crandall. „Myslel jsem si, že jste to vy.“

„Doufám, že jste to s tím pivem myslel vážně,“ řekl Louis a vešel.

„S pivem to myslím dycinky vážně,“ odpověděl Crandall. „Chlap, kterej kecá, co se tejče piva, si nadělá fůru nepřátel. Posaďte se, doktore. Pro všecky případy jsem ho dal k ledu.“

Veranda byla dlouhá a úzká, zařízená rákosovými židlemi a křesly. Louis se do jednoho usadil a byl překvapen, jak je pohodlné. Po levé ruce měl kovový kbelík naplněný ledem a plechovkami piva Black Label. Jednu si vzal.

„Díky,“ pronesl a otevřel si ji. První dva loky mu nádherně svlažily hrdlo.

„To bodne, co?“ řekl Crandall. „Doufám, že tady budete šťastní, doktore.“

„Amen,“ doplnil Louis.

„Řekněte si, jestli chcete něco k zakousnutí. Mám tam kus krysího, co by moh přijít k chuti.“

„Kus čeho?“

„Krysího sejra.“ Crandallův hlas zněl mírně pobaveně.

„Díky, ale spokojím se s pivem.“

„Tak ho necháme krysám,“ odříhl si spokojeně Crandall.

„Vaše žena už šla spát?“ zeptal se Louis a přemýšlel, proč Crandall nechává otevřené dveře z verandy do domu.

„No jo. Někdy se zdrží, jindy jde spát.“

„Ta její artritida musí být dost bolestivá, ne?“

„Už jste se někdy setkal s nebolestivou?“

Louis zavrtěl hlavou.

„Myslím, že se to dá vydržet,“ prohlásil Crandall. „Aspoň si moc nestěžuje. Je to hodná holka, ta moje Norma.“ Z jeho hlasu bylo cítit velkou a čistou lásku. Na silnici číslo 15 zahučel nákladní vůz s cisternou, tak velký a dlouhý, že Louisovi na chvíli zakryl výhled na jeho dům. Na cisterně se v posledních zbytcích denního světla dalo přečíst slovo ORINCO.

„To byl ale kus,“ poznamenal Louis.

„Orinco je fabrika na chemický hnojiva kousek od Orringtonu,“ řekl Crandall. „Tyhle náklaďáky tu jezděj furt. A taky cisterny s benzinem, popeláři a lidi, co pracujou v Bangoru nebo v Breweru a vracej se v noci.“ Zavrtěl hlavou.

„To je jediná věc na Ludlow, která mě tu sejří. Ta pitomá cesta. Člověk nemá chvilku klidu. Jezděj ve dne v noci. Někdy vzbuděj Normu. Někdy vzbuděj dokonce i mě, a to spím jak pařez.“

Louis, který si myslel, že tenhle podivný mainský kraj bude oproti neustálému hluku Chicaga tonout téměř v strašidelném tichu, jen přikývl.

„Jednou, a to brzo, nám zavřou Arabové kohoutky a pak si na střední lajně týhle cesty můžeme vypěstovat pruh africkejch fialek.“

„To je možné.“ Louis se chtěl znovu napít z plechovky, ale s překvapením zjistil, že je prázdná.

Crandall se zasmál. „Jen si klidně šáhněte pro další, ať drobet vyrostete, doktore.“

Louis trochu zaváhal. „Tak dobře, ale už jen jedno. Musím se vrátit domů.“

„No jistě. To stěhování dá zabrat, co?“

„To ano,“ přitakal Louis. Oba muži se na chvíli odmlčeli. Ticho bylo příjemné, jako by se dávno znali. O tomhle pocitu Louis četl v mnoha knihách, ale nikdy ho nezažil na vlastní kůži. Zastyděl se za své předchozí myšlenky. Určitě nebyl pozván proto, aby zdarma udílel lékařské rady. Venku na silnici zahřměl tahač s návěsem, jehož světla zářivě prolétla kolem jako pozemské komety.

„Zatracená cesta,“ poznamenal Crandall, jako by myslel na něco jiného. Pak se obrátil k Louisovi. Na vrásčitých ústech se mu opět objevil ten jeho zvláštní úsměv. Do zdviženého koutku si zasadil chesterfieldku a rozškrtl zápalku o nehet palce. „Vzpomínáte si na tu cestu, kterou objevila ta vaše holčička?“

Louis chvíli nevěděl, o čem Crandall mluví, protože Ellie ten den objevila spoustu věcí, než padla únavou. Pak si vzpomněl. Ta stezka vystříhaná ve vysoké trávě, jak se vinula kolem křoví přes kopec.

„Ano, už vím. Slíbil jste jí, že jí o té stezce budete někdy vypravovat.“

„To taky budu,“ kývl Crandall. „Ta stezka po nějakých dvou třech kilometrech mizí v lese. Místní děti ji udržujou, protože furt choděj sem a tam… Dneska se vůbec lidi hejbou víc, než když jsem byl kluk. Tehdá se člověk usalašil na jednom místě a zůstal tam. A ty děti taky – asi se vždycky smluvěj a každý jaro tu cestu vysekaj. A udržujou ji celý léto. Ne všicky dospělí tady o ní věděj – spousta samozřejmě jo, ale ne všicky, zdaleka ne všicky – ale děti do jednoho, to bych se vsadil.“

„Vy víte, co tam je?“

„Hřbitov zvířat, co se z různejch důvodů chovaj doma. Samy děti tomu říkaj ,Řbitov zviřátek‘.“

„Hřbitov zvířátek,“ opakoval Louis zadumaně.

„Není to zas tak divný, jak to zní,“ řekl Crandall. Pohupoval se v křesle a kouřil. „Je tu ta cesta. Ta požere hodně zvířat, to teda jo. Nejvíc psů a koček, ale to není všecko. Jedna z těch cisteren od Orinca přejela mývala, kterýho si chovaly Ryderovic děti. To bylo někdy – sakra, to muselo bejt ve třiasedmdesátým, možná ještě dřív. Dokavád nezakázali chovat doma mývaly a skunky.“

„A proč to zakázali?“

„Kvůlivá vzteklině,“ vysvětlil Crandall. „V Maine je teď spousta vztekliny. Pár let dozadu to dole ve Svatým Bernardu zabilo čtyry lidi. To byl malér. Vůbec tam neočkovali psy. Kdyby je ty pitomci nechali očkovat, nic takovýho by se nemohlo stát. Jenže mývala nebo skunka můžete očkovat dvakrát do roka, a stejně se to nemusí ujmout. Ale mýval Ryderovic kluků očkovanej byl a všicky usedlíci ho tu měli rádi. Klidně se k vám přikolíbal – byl to pěknej macek! – a olízal vás jak pes. Starej Ryder ho dokonce nechal u veterináře vymiškovat a ostříhat mu drápy. Muselo ho to stát pěkný prachy!

Ryder pracoval v Bangoru u IBM. Před pěti rokama se odstěhovali do Colorada… možná před šesti. To je srandovní – ty dva pacholci už dneska musej jezdit autem. Jestli toho mývala obrečeli? To si pište. Matty Ryder řval tak dlouho, že se jeho máma vyděsila a chtěla s ním k doktorovi. Dneska už se z toho určitě dostal, ale stejně na to zvíře asi nikdy nezapomenou. Když zvíře skončí pod auťákem, děti na něj nezapomínaj.“

Louis si vzpomněl na Ellie, jak ji viděl večer spát s vrnícím Churchem u nohou.

„Moje dcera má kocoura,“ pronesl. „Winstona Churchilla. Říkáme mu Church.“

„A bimbaj se mu v chůzi?“

„Prosím?“ Louis neměl ponětí, o čem je řeč.

„Jestli má koule, nebo je vymiškovanej.“

„Ne,“ řekl Louis. „Nenechali jsme ho kastrovat.“

Ve skutečnosti s tím měli v Chicagu trochu potíže. Rachel chtěla nechat kocoura vykastrovat, dokonce se objednala u veterináře. Louis návštěvu zrušil. Dodnes mu nebylo jasné, proč to tenkrát udělal. Bylo jednoduché a hloupé srovnávat vlastní pozici samce s kocourovou. Podobně si nemohl připustit myšlenku, že by Church byl vykastrován jen proto, aby tlustá sousedka nelamentovala, že musí stále zavírat popelnice – tyhle věci se daly očekávat; nejvíc mu však vadil neurčitý, ale vtíravý pocit, že by se v Churchovi mohlo změnit něco, čeho si on sám velice cení – že by se z jeho zelených kočičích očí mohl vytratit ten opovržlivý výraz. Nakonec přesvědčil Rachel, že se stěhují na venkov, kde s tím nebudou mít problémy. A teď se tu objevil Judson Crandall, který mu řekl, že tady v Ludlow se všechno točí kolem silnice číslo patnáct, a zeptal se ho, zda nechal vykastrovat kocoura. Dej do toho trochu ironie, doktore Creede – to ti jen prospěje.

„Já bych ho nechal vymiškovat,“ řekl Crandall a típl cigaretu mezi palcem a ukazovákem. „Takovej kocour pak nemá toulavý packy. Ale když se celý dny fláká po městě, jednou skončí pod auťákem a pak vedle Ryderovic mývala a kokršpaněla malýho Timmyho Desslera a toho papoucha pani Bradleighový. Ne že by toho ptáka přejeli, to zas ne. Jednoho dne se prostě přežral víc, než bylo zdrávo.“

„Budu o tom uvažovat,“ zamumlal Louis.

„Jen si to promyslete.“ Crandall vstal. „Jak jste na tom s pivem? Já si přece jen skočím pro ždibec krysího.“

„Už jsem dopil,“ řekl Louis a také vstal. „Musím jít. Zítra toho mám hodně.“

„Už začnete na univerzitě?“

Louis přikývl. „Studenti se vrátí z prázdnin až za čtrnáct dní, ale to už musím mít zorganizovanou práci.“

„No to jo. Kdybyste nevěděl, kde máte schovaný pilulky, moh byste mít spoustu trablů.“ Crandall mu podal ruku a Louis mu jí potřásl s vědomím, že staré kosti snadno rozbolí. „Přijďte kdykoliv večer,“ řekl. „Chtěl bych vás seznámit s Normou. Myslím, že se jí budete líbit.“

„Určitě se zastavím,“ slíbil Louis. „Moc mě těšilo, Jude.“

„To bylo oboustranný. Jen se pěkně zabydlete. Třeba tu chvíli vydržíte.“

„Doufám, že ano.“

Louis došel po nepravidelně vydlážděné cestičce k silnici a musel počkat, než přejede další nákladní vůz, následovaný pěti auty. Všechny vozy mířily do Bucksportu. Pak krátce zamával na pozdrav, přešel silnici (cestu, musel se znovu upomenout) a zamířil ke svému novému domu. Uvnitř se ozývaly jen zvuky spánku. Ellie se zřejmě od usnutí vůbec nepohnula a Gage spal v postýlce ve své typické poloze na břiše s roztaženýma rukama. Kojeneckou lahev měl na dosah. Louis se u svého synka zastavil a srdce mu náhle zaplavila láska tak silná, že mu to připadalo až nebezpečné. Přiznával si, že to může být částečně způsobeno steskem po Chicagu a tamních lidech, kteří mu zmizeli ze života tak dokonale, jako by byli nikdy neexistovali. Dneska se vůbec lidi hejbou víc, než když jsem byl kluk… tehdá se člověk usalašil na jednom místě a zůstal tam. Na tom bylo něco pravdy.

Došel k synovi, a protože tam nebyl nikdo, kdo by ho viděl, dokonce ani Rachel, políbil ho na prstíky a pak ho skrz příčky postýlky lehce a krátce pohladil po tvářičce. Gage zamlaskal a převrátil se na bok.

„Jen hezky spinkej, kamaráde,“ řekl Louis.

* * *

Tiše se svlékl a vklouzl na svou polovinu postele, která se zatím skládala jen z matrací položených na podlaze a přiražených k sobě. Cítil, jak z něj opadá napětí celého dne. Rachel se ani nepohnula. Zabalené krabice přízračně čněly do tmy.

Než usnul, vzepřel se Louis na jednom lokti a vyhlédl z okna. Jejich ložnice se nacházela v přední části domu, takže z ní bylo vidět přes silnici na Crandallův dům. Venku však panovala černá tma, takže nerozeznával ani obrysy – za měsíčné noci by to jistě nebyl problém – ale viděl žhnoucí koneček cigarety. Stále je vzhůru, pomyslel si. Může být vzhůru ještě dlouho. Staří lidé spí málo. Třeba jsou v noci ve střehu.

Kvůli čemu?

Louisovy myšlenky se postupně utopily ve spánku. Zdálo se mu, že je v Disney Worldu a že jede zářivě bílou dodávkou s červeným křížem na boku. Gage seděl vedle něho a v tom snu byl nejméně o deset let starší. Church si hověl na palubní desce a pozoroval Louise jasně zelenýma očima. Jeli po Main Street kolem nádraží, Mickey Mouse si potřásal rukama s dětmi, které se kolem něj shlukly, jeho velké bílé rukavice pohlcovaly malé, důvěřivé dlaně.

7 Následující týdny byly pro rodinu rušné. Louis se pomalu začal zapracovávat (co bude, až přijede deset tisíc studentů, z nichž mnozí užívají drogy nebo pijí, někteří jsou nakaženi pohlavními chorobami, další se bojí zkoušek nebo těžce nesou své první odloučení od domova, takový tucet z nich – převážně dívek – bude trpět mentální anorexií… co bude, až se sem všichni nahrnou, to už je jiná věc). A tak zatímco si Louis zvolna zvykal na práci šéfa univerzitní kliniky, Rachel si začala zvykat na nový dům. Gage v novém prostředí neustále do něčeho narážel a padal a nějaký čas se budil v noci, ale v polovině druhého týdne jejich pobytu v Ludlow už se mu spánek srovnal. Jen Ellie, která před sebou měla novou mateřskou školku, byla přecitlivělá a podrážděná. Mívala dlouhé záchvaty smíchu, které střídala s téměř menopauzními depresemi a výbuchy vzteku, jimiž reagovala třeba na nevinné slovíčko. Rachel tvrdila, že se z toho Ellie dostane, až zjistí, že škola není takové peklo, jaké si představuje, a Louis byl přesvědčený, že Rachel má pravdu. Většinou však Ellie byla taková, jaká vždycky bývala – milá.

Jedno dvě večerní piva s Judem Crandallem se pro Louise stala jakýmsi zvykem. V době, kdy se Gageovi srovnal noční režim, začal Louis každý druhý nebo třetí večer nosit ke Crandallům karton piva. Setkal se také s Normou Crandallovou, velice milou ženou sužovanou revmatoidní artritidou – ošklivou revmatoidní artritidou, jaká dokáže těžce znepříjemnit život jinak zdravým starým mužům a ženám – ale Normin přístup k nemoci byl dobrý. Nepoddávala se bolestem, nevyvěšovala bílé prapory. Ať si ji ta nemoc přemůže, jestli to dokáže. Louis odhadoval, že paní Crandallová má před sebou ještě pět až sedm produktivních, i když nijak snadných let života.

V rozporu se svými ustálenými zvyky ji Louis z vlastní iniciativy vyšetřil, prozkoumal recepty, které jí vystavil její lékař, a nezjistil nic závadného. Byl velmi zklamán, že pro ni nemůže nic udělat, ale její doktor Weybridge měl věci pod kontrolou, stejně jako Norma Crandallová – společně čelili možnému náhlému zhoršení nemoci, které se nedalo vyloučit ani předvídat. Člověk se s tou nemocí musel naučit žít, jinak mohl skončit v malém pokojíku a psát pastelkami dopisy domů.

Rachel si Normu oblíbila. Své přátelství obě ženy zpečetily výměnou receptů (podobně jako si malí kluci vyměňují karty s baseballovými hvězdami). Začalo to Norminým výtečným jablečným koláčem, který vyměnila za Rachelino hovězí Stroganoff. Normu zaujaly obě Creedovy děti – zvláště Ellie, o níž tvrdila, že vyroste v „starosvětskou krásku“. Ještěže neřekla, poznamenal večer Louis v posteli, že se z Ellie stane hezká černoška. Rachel se smála tak nakažlivě, že strhla i Louise, a podařilo se jim probudit Gage ve vedlejším pokoji.

Nadešel den Elliina nástupu do školky. Louis, který už měl na univerzitní klinice všechno připravené, si vzal den dovolené. (Kromě toho byla klinika naprosto prázdná; poslední pacientku, studentku, která si zlomila nohu na schodech, propustili před týdnem.) Stál na trávníku vedle Rachel, která držela v náručí Gage, a díval se na žlutý autobus, jenž zabočil do jejich ulice z Middle Drive a zastavil před jejich domem. Přední dveře se otevřely a do příjemného zářijového rána pronikl zevnitř hlahol a výkřiky mnoha dětí.

Ellie na ně vrhla přes rameno nezvykle bezbranný pohled, jako by se chtěla zeptat, jestli se to ještě nedá oddálit, ale z tváří rodičů zřejmě vyčetla, že je to nevyhnutelné, že od tohoto prvního dne se budou odvíjet další a nedá se tomu zabránit – stejně jako postupu Norminy artritidy. Odvrátila se od nich a vystoupala po schůdkách do autobusu. Dveře se zavřely a autobus odjel. Rachel se rozplakala.

„Nebreč, proboha,“ napomenul ji Louis. On sám neplakal. Jen měl slzy na krajíčku. „Je to jen na půl dne.“

„Půl dne úplně stačí,“ vybuchla Rachel a rozplakala se ještě víc. Louis ji držel a Gage oba rodiče objímal rukama. Když Rachel plakala, Gage obvykle plakal také. Tentokrát však ne. Má nás jen pro sebe, pomyslel si Louis, a zatraceně dobře to ví.

* * *

Při rozechvělém čekání na návrat Ellie vypili příliš mnoho kávy. Přemýšleli, jaký má asi den. Louis odešel do zadního pokoje, který se měl stát jeho pracovnou, a bezcílně tam bloumal. Občas přenesl noviny z jednoho místa na druhé, ale to bylo asi tak všechno. Rachel začala s přípravou oběda nesmyslně brzy.

Když ve čtvrt na jedenáct zazvonil telefon, Rachel se k němu přihnala a bezdeše se ohlásila, než stačil zazvonit podruhé. Louis vyšel do dveří mezi svou pracovnou a kuchyní. Byl si jistý, že to bude Elliina učitelka, která jim sdělí, že podle jejího názoru to Ellie nezvládne; útroba veřejného školství ji shledala nestravitelnou a hodlá ji zvrátit. Byla to však jen Norma Crandallová, která jim chtěla říct, že Jud sklidil zbytky kukuřice a že si mohou přijít, když budou chtít. Louis přešel silnici s nákupní taškou a vyplísnil Juda, že ho nezavolal na pomoc.

„Tyhle paběrky už stejně stojej za hovno,“ řekl Jud.

„Tyhle výrazy si v mé přítomnosti ušetři,“ žádala Norma. Přišla na verandu s ledovým čajem na starém tácu s reklamou Coca-coly.

„Já se kaju, má lásko.“

„Nekaje se ani trochu,“ obrátila se Norma k Louisovi a toporně se posadila.

„Viděl jsem Ellie nastupovat do autobusu,“ odvedl řeč Jud a zapálil si chesterfieldku.

„Bude se jí tam líbit,“ pronesla Norma. „Většině dětí se tam líbí.“

Většině možná, pomyslel si Louis chmurně.

* * *

Jenže Ellie se tam skutečně líbilo. V poledne přijela domů s rozzářeným úsměvem, zvonová sukně modrých svátečních šatiček jí půvabně vlála nad holeněmi se stroupky po nedávných ranách (a na jednom koleni měla úplně čerstvý škrábanec), v jedné ruce obrázek, který znázorňoval dvě děti nebo dva chodící jeřáby, jednu botu rozvázanou, bez jedné stužky ve vlasech. „Zpívali jsme ,Old MacDonald‘!“ křičela. „Mami! Tati! Zpívali jsme ,Old MacDonald‘! Jako ve školce na Carstairs Street!“

Rachel se podívala na Louise, který seděl u okna s Gagem na klíně. Chlapeček skoro spal. V Rachelině pohledu byl zvláštní smutek, a přestože rychle odvrátila oči, Louise na okamžik zachvátilo zděšení. Už opravdu stárneme, pomyslel si. Je to tak. Nemohlo nás to minout. Ellie dnes vykročila ke stáří… na stejnou cestu, kterou jdeme my.

Ellie k němu přiběhla a ukazovala mu obrázek i nový škrábanec a zároveň mu povídala o MacDonaldovi a paní učitelce Berrymanové. Church se jí pletl pod nohama a hlasitě předl a Ellie o něj nějakým zázrakem nezakopla.

„Pšt,“ řekl Louis a políbil ji. Gage bez ohledu na okolní rozruch usnul. „Jen ho dám spát a pak mi všechno povíš.“

Vynesl Gage do schodů. Okny do domu dopadaly kosé paprsky teplého zářijového slunce. Když Louis došel do mezipatra, přepadla ho zlá předtucha hrůz a temnoty, až se strnule zastavil a rozhlédl se překvapeně kolem sebe. Přemítal, co mohlo být příčinou jeho náhlého stavu. Sevřel Gage v náručí, snad až příliš silně. Chlapec se nepokojně zavrtěl. Louisovi na rukou a na zádech naskočila husí kůže.

Co se děje? napadlo ho ve zmatku a strachu. Srdce mu bušilo; kůže na hlavě mu ztuhla a náhle jako by byla příliš malá na celou lebku, za očima cítil příliv adrenalinu. Věděl, že oči člověku vystoupí z důlků při pocitu mimořádného strachu; ne že se rozšíří, ale skutečně vykulí stoupajícím krevním tlakem a zvýšeným hydrostatickým tlakem kraniálních tekutin. Co to sakra je? Nějací duchové? Panebože, mám skutečně pocit, že se o mě v téhle chodbě něco otřelo, něco, co jsem skoro viděl.

Dole klaply dveře. Louis Creed nadskočil. Málem při tom vykřikl, ale vzápětí se zasmál. Byl to prostě jen nevysvětlitelný záchvěv strachu, jaký občas přepadne každého – nic víc, nic míň. Chvilkové selhání. To se tak někdy přihodí. Co řekl Scrooge duchu Jacoba Marleyho? Třeba nejsi nic jiného než kus nedovařené brambory. Jsou strašnější věci než ty. A to bylo přesnější – fyziologicky stejně jako psychologicky – než jak to tehdy Charles Dickens myslel. Duchové neexistují, přinejmenším se s nimi nikdy nesetkal. Více než dvacetkrát byl ve své profesi přítomen smrti, ale nikdy nepostřehl únik duše.

Donesl Gage do jeho pokoje a uložil ho do postýlky. Když však přes něj přetahoval deku, mráz mu přeběhl po zádech a on si znenadání vzpomněl na „výstavní síň“ strýce Carla. Nebyla v ní nová auta ani moderní televize, ani myčky nádobí s prosklenou čelní stěnou, jíž se dal pozorovat magický proces mytí. Jen bedny se zdviženými víky, nad každou skryté bodové světlo. Bratr jeho otce byl funebrák.

Panebože, čím to, že na mě padla taková hrůza? Nebudu si toho všímat! Nechám to odeznít!

Políbil syna a sešel dolů, aby si vyposlechl Elliiny dojmy z prvního školního dne.

8 V sobotu, když Ellie ukončila svůj první školní týden a než se vrátili na koleje Louisovi studenti, zašel Jud Crandall přes silnici, kde na trávníku seděla Creedova rodina. Ellie slezla z kola a upíjela ze sklenice ledového čaje. Gage lezl po trávníku a prohlížel si brouky, snad jich i několik snědl; Gageovi bylo vcelku jedno, v jaké formě dostane potřebné bílkoviny.

„Jude,“ řekl Louis a vstal. „Přinesu vám židli.“

„Netřeba.“ Jud měl džíny, pracovní košili s rozhalenkou a zelené holínky. Podíval se na Ellie. „Pořád chceš vědět, kam vede ta cesta, Ellie?“

„Ano!“ vykřikla dívenka a vyskočila. Oči jí zářily. „George Buck mi ve školce říkal, že vede na Řbitov zviřátek a já jsem to říkala mamince, ale ona chtěla, abych počkala na vás, protože víte, kde to je.“

„To taky vím,“ prohlásil Jud. „Jestli ti to rodiče dovolí, uděláme si tam vejšlap. Musíš si ale vzít pořádný boty. Cesta je placama drobet rozčvachtaná.“

Ellie odběhla do domu.

Jud se za ní pobaveně díval. „Nevyšlápnete si s námi taky, Louisi?“

„Rád,“ odpověděl Louis a podíval se na Rachel. „Chceš jít s námi, miláčku?“

„A co Gage? Myslela jsem, že je to daleko.“

„Dám ho do nosítka.“

Rachel se zasmála. „No dobře… ale poneseš ho ty.“

* * *

Vyrazili deset minut nato. Všichni kromě Gage měli pevné boty. Gage si hověl v nosítku a vykulenýma očima pozoroval okolní svět přes Louisovo rameno. Ellie byla stále vepředu, honila motýly a trhala kytičky.

Tráva na louce jim sahala skoro až do pasu a byla prorostlá zlatobýlem, tím uklevetěným pozdně letním zlatobýlem, který vždycky vybreptá, že se blíží podzim. Toho dne však podzim ve vzduchu nebyl; slunce bylo stále srpnové, i když kalendářní srpen odezněl před dvěma týdny. Za nějakou dobu se po vysekané stezce dovlekli na vrchol prvního kopce. Louis měl v podpaží velké skvrny od potu.

Jud se zastavil. Louis si zpočátku myslel, že se starý pán prostě zadýchal – ale pak spatřil výhled, který se za nimi otevřel.

„Je tu celkem hezky,“ řekl Jud a vložil si mezi zuby stéblo bojínku. Louis si pomyslel, že právě slyšel typické americké podhodnocení.

„Je tu nádherně,“ vydechla Rachel a téměř dotčeně se obrátila k Louisovi. „Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Protože jsem to tu neznal,“ odpověděl Louis a trochu se zastyděl. Stále byli na vlastním pozemku; dosud si nenašel chvíli času, aby se vydal na kopec za domem. Ellie, která už byla dost napřed, se vrátila a dívala se do údolí v upřímném úžasu. Church jí byl stále v patách.

Kopec nebyl vysoký, ale neměl to zapotřebí. Na východě zakrývaly výhled husté lesy, ale tímhle směrem, západně, se krajina svažovala do zlatého, líného letního snu. Všechno bylo klidné, zamžené, tiché. Ani žádný náklaďák společnosti Orinco nejel po silnici, aby rušil ten klid. Údolím protékala řeka Penobscot, po níž kdysi voraři plavili své vory ze severovýchodu do Bangoru a Derry. Tady však byli jižně od Bangoru a Derry leželo kousek na sever. Řeka se tu poklidně rozlévala do šíře, sama jakoby ponořena do hlubokého snu. Louis si v dáli představoval Hampden a Winterport a za obzorem viděl černou silnici číslo patnáct, která se vinula podél řeky do Bucksportu. Dívali se přes stromy lemovanou řeku, přes silnice a pole. Z jednoho shluku starých jilmů vyčnívala věž ludlowského baptistického kostela, napravo Louis viděl mohutnou hranatou cihlovou Elliinu školku.

Nad nimi pluly obláčky k obzoru, který měl barvu zašlé džínoviny. A všude byla letní pole, vyčerpaná úrodou, dřímající, nikoliv však mrtvá, barvy neuvěřitelné tříslové hnědi.

„Nádherně je to pravé slovo,“ řekl Louis konečně.

„Za starých časů tady tomu říkali Vyhlídkovej kopec,“ ozval se Jud. Vložil si cigaretu do koutku, ale nezapálil si. „Pár lidí tomu tak furt říká, ale co se mladý odstěhovali do města, už je ten název skoro zapomenutej. Podle mě sem ani moc lidí nechodí. Nevypadá to, že by odsud člověk dohlíd daleko, protože ten kopec není moc vysokej. Ale jak vidíte –“ Udělal rozmáchlé gesto a odmlčel se.

„Člověk tu vidí všechno,“ pronesla Rachel tiše, v jakési posvátné úctě. Obrátila se k Louisovi. „Miláčku, a to je všechno naše?“

Než stačil Louis odpovědět, předběhl ho Jud: „Je to součást pozemků, to jo.“

Což není zcela totéž? pomyslel si Louis.

* * *

V lese bylo chladněji, možná o nějakých pět šest stupňů. Cesta byla stále široká a občas u ní stála kytice v hrnku nebo v plechovce od kávy, většinou povadlá. Šlapali po suchém borovém jehličí. Ušli asi půl kilometru, když Jud přivolal Ellie zpět.

„Tohle je hezká procházka i pro malý holčičky,“ řekl mírně, „ale já teď chci, abys slíbila tady mámě a tátovi, že když sem půjdeš sama, budeš se pořád držet cesty.“

„Slibuju,“ zašvitořila Ellie pohotově. „Ale proč?“

Jud se podíval na Louise, který se zastavil k odpočinku. Nošení Gage byla i ve stínu starých borovic a smrků tvrdá práce. „Víte, kde jste?“ zeptal se Jud Louise.

Louis zvážil a zamítl tyto odpovědi: V Ludlow, v North Ludlow, za svým domem, mezi patnáctkou a středním okruhem. Zavrtěl hlavou.

Jud ukázal palcem přes rameno. „Tímhle směrem je civilizace,“ řekl. „Město. A tímhle směrem není skoro vosumdesát kiláků nic než lesy. Tady se jim říká northludlowský lesy, ale táhnou se až na kraj Orringtonu a pak k Rockfordu. Pak už jsou ty státní pozemky, o kterejch jsem vám povídal, že je indiáni chtěj nazpátek. Zní to asi směšně, že ten váš útulnej domek u hlavní silnice, s telefonem a elektrikou a kabelovkou a s tím vším, je na okraji divočiny, ale je to tak.“ Ohlédl se na Ellie. „Já jen říkám, že bys tu určitě nechtěla zabloudit, že ne, Ellie? Mohla bys ztratit cestu a kdo ví, kde bys pak mohla skončit.“

„Já nezabloudím, pane Crandalle.“ Na Ellie to udělalo patřičný dojem. Louis si všiml, že není vyděšená, jen trochu vystrašená. Zato Rachel se dívala na Juda znepokojeně a Louis sám byl mírně znepokojený také. Přičítal to instinktivnímu strachu městských lidí z lesů. Louis nedržel v ruce kompas od svých skautských dob před dvaceti lety a najít cestu podle Polárky nebo podle mechu na stromech by dokázal asi stejně jako zavázat ovčí nohu nebo polosmyčku.

Jud je přehlédl a pousmál se. „Od čtyřiatřicátýho roku se tu nikdo neztratil,“ vykládal. „Aspoň nikdo místní. Poslední se tu ztratil Will Jeppson – a to žádná velká ztráta nebyla. Kromě Stannyho Boucharda byl Will asi největší ochlasta na týhle straně od Bucksportu.“

„Říkal jste nikdo místní,“ namítla trochu nejistě Rachel a Louis jí málem mohl číst myšlenky: My nejsme místní. Aspoň zatím ne.

Jud po chvíli přikývl.

„Každej druhej nebo třetí rok nám tu zabloudí nějakej turista, protože si myslí, že takhle u hlavní silnice se nemůže ztratit. Ale žádnej z nich se neztratil nadobro, paninko. Nedělejte si s tím starosti.“

„Žijí tu losi?“ zeptala se rozechvěle a Louis se usmál. Když se Rachel chtěla bát, musela se bát hodně.

„Jo, občas potkáte losa,“ potvrdil Jud, „ale ten vám nic neudělá. V říji jsou krapet podrážděný, ale jinak se na vás leda tak podívaj. V říji jsou alergický akorát na lidi z Massachusetts. Nevím proč, ale je to tak.“ Louis si pomyslel, že Jud žertuje, ovšem nebyl si jistý; Jud se tvářil naprosto vážně. „Viděl jsem to několikrát na vlastní oči. Nějakej člověk ze Saugusu nebo z Miltonu nebo z Westonu sedí na stromě a řve o stádu losů, který jsou velký jak kempingový přívěsy. Vypadá to, jako by ty losi na tom chlápkovi nebo na tý ženský vycejtili, že pocházej z Massachusetts. Třeba jen smrděj novejma šatama od L. L. Beana, co já vím. Rád bych si přečet nějaký vědecký pojednání od jednoho z těch studentů, co se zabejvaj zvířatama, jenže takový nejspíš nikdo nenapíše.“

„Co je to říje?“ zeptala se Ellie.

„S tím si nelam hlavu,“ řekla Rachel. „Nechci, abys sem chodila bez někoho dospělého.“ Rachel se o krok přiblížila k Louisovi.

Jud se zatvářil provinile. „Nechtěl jsem vás vystrašit, Rachel. V tomhle lese se nemusíte bát. A tohle je dobrá cesta, jen na jaře je trochu rozbahněná a pořád trochu rozblácená – kromě pětapadesátýho, kdy bylo nejsušší léto, jaký pamatuju – ale kruci, neroste tu ani žádná škumpa, ani žádný další jedovatiny, jaký rostou třeba za školou, tam si musíš dávat pozor, Ellie, jestli nechceš strávit tři neděle života škrobovejma koupelema.“

Ellie si zakryla ústa rukou a zahihňala se.

„Je to bezpečná cesta,“ řekl Jud s vážnou tváří Rachel, která stále nevypadala příliš přesvědčeně. „Vsadím se, že by po ní mohl jít i Gage. Děti z města tu hodně chodí, to už jsem vám říkal. A taky ji udržujou. Nikdo jim to nenakazuje, dělaj to samy od sebe. Nechtěl bych, aby si ji Ellie zošklivila.“ Naklonil se k ní a zamrkal. „Takhle je to se spoustou věcí v životě, Ellie. Drž se cesty a všecko bude v pořádku. Když z ní sejdeš, jsi ztracená, když nemáš trochu štěstí. Pak se musí najít někdo, kdo za tebou pošle pátrací četu.“

* * *

Šli dál. Louis začal pociťovat v zádech tupou bolest od nosítka. Každou chvíli ho Gage popadl za vlasy a radostně ho za ně zatahal, nebo ho vesele kopl do ledvin. Pozdní komáři mu poletovali kolem obličeje a krku a z jejich bzučení se mu rozslzely oči.

Cesta se stáčela dolů a klikatila se mezi starými jedlemi, až se zařízla do husté změti ostružinového podrostu. Byla rozblácená a Louisovy boty mlaskaly v bahně a stojaté vodě. Jednu chvíli museli přes dva velké drny překonat menší bažinu. To bylo nejhorší místo. Pak už začali znovu stoupat mezi vzrostlými stromy. Gage nějakou záhadou přibral pět kilo a vzduch se nějakou podobnou záhadou oteplil o pět stupňů. Z Louise jen lilo.

„Jak to jde, miláčku?“ zeptala se Rachel. „Nechceš, abych ho chvíli nesla?“

„Ale ne, jde to,“ řekl a byla to pravda, ačkoli mu srdce divoce bušilo. Daleko snadněji předepisoval fyzická cvičení, než je sám konal.

Jud šel s Ellie po boku; její citronově žluté kalhoty a červená halenka jasně zářily do zelenohnědého lesního příšeří.

„Lou, ví on vůbec, kam nás vede, co myslíš?“ zeptala se Rachel tichým, trochu znepokojeným hlasem.

„No jistě,“ prohlásil Louis.

Jud zavolal vesele přes rameno: „Už jsme skoro na místě… vydržíte to, Louisi?“

Panebože, pomyslel si Louis, tomu chlapovi je přes osmdesát, a snad se ani nezapotil.

„Je mi fajn,“ odpověděl trochu podrážděně. Byla to zřejmě pýcha, co ho vedlo k opakování těch slov, přestože cítil náběh na infarkt. Usmál se, nadhodil si sedačku a pokračoval v cestě.

Vystoupali na druhý kopec. Cesta se znovu začala svažovat mezi vysoké keře s nízkým podrostem. Pak se zúžila a Louis uviděl, jak Jud s Ellie vcházejí do obloukové brány z omšelých prken, na níž byl zašlý, sotva čitelný černý nápis ŘBITOV ZVIŘÁTEK.

Vyměnili si s Rachel pobavené pohledy a prošli obloukovou branou. Instinktivně našli svoje ruce, jako by se sem přišli vzít.

Podruhé toho dopoledne zachvátil Louise údiv.

Nebyl tu žádný nános jehličí, ale dokonalý kruh udržovaného trávníku, snad deset metrů v průměru, obklopený ze tří čtvrtin hustou změtí křovin a z jedné čtvrtiny letitým polomem přes sebe napadaných stromů, který vypadal zlověstně a nebezpečně. Kdyby to chtěl člověk prolézt nebo přelézt, aby si vzal suspenzor, napadlo Louise. Mýtina byla plná tabulek, které zřejmě zhotovily děti ze všech možných vyškemraných nebo vypůjčených materiálů – z bedýnkových dýh, z odřezků dřeva, z kousků zohýbaného plechu. A přece, když jste se rozhlédli kolem po nízkých keřích a neuspořádaných stromech, které musely bojovat o místo na slunci, přes těžkopádnou architekturu toho místa a skutečnost, že je za ni odpovědný člověk, našli jste tu určitý soulad. Lesnaté pozadí propůjčovalo tomu místu jakousi podivnou hloubku, půvab, který nebyl křesťanský, ale pohanský.

„To je nádhera,“ promluvila Rachel, ale neznělo to přesvědčivě.

„Ou!“ vyjekla Ellie.

Louis si sejmul Gage ze zad a vyprostil ho z nosítka, aby mohl lézt. Louisova záda vydechla úlevou.

Ellie přecházela od jednoho pomníčku k druhému a nad každým vykřikovala. Louis šel za ní, zatímco Rachel dohlížela na Gage. Jud se usadil se zkříženýma nohama, opřel se zády o velký balvan a pokuřoval.

Louis si uvědomil, že to tu je neuspořádané jen zdánlivě; pomníčky byly postaveny v neumělých soustředných kruzích.

KOCOUR SMUCKY, hlásal nápis na jedné bedýnkové dýze. Byl vyvedený dětskou rukou, ale pečlivě. BYL POSLUŠNEJ. A pod tím: 1971-1974. Kousek dál na vnějším kruhu se Louis dostal k pomníčku z přírodního kousku dřeva, na němž byl vybledle červený, ale dokonale čitelný nápis: BIFFER. A pod tím dětské verše: BIFFER VŠECHNO VYČUCHAL/KAŽDÝMU RADOST UDĚLAL.

„Biffer byl Desslerův kokršpaněl,“ řekl Jud. Patou si vyhloubil v zemi důlek a pečlivě tam odklepl popel. „Vloni ho přejeli popeláři. Hrůza, co?“

„To je,“ přitakal Louis.

Některé hroby byly ozdobeny květinami, zčásti čerstvými, ale většinou starými, mnohdy shnilými. Přes polovinu nápisů, které se Louis pokoušel rozluštit, už omšelo do částečné nebo úplné nečitelnosti. Někde nebyly nápisy vidět vůbec a Louis se dohadoval, že byly napsány křídou nebo pastelkou.

„Mami!“ volala Ellie. „Tady je hrobeček zlaté rybičky! Pojď se podívat!“

„Dostanu se tam,“ řekla Rachel a Louis se na ni podíval. Stála sama za hranicí vnějšího kruhu a vypadala velmi nesvá. Louis si pomyslel: I tady je neklidná. Nikdy jí nebylo dobře v místech poznamenaných smrtí (ne že by někomu bylo, napadlo ho), zřejmě musela myslet na svou sestru. Rachelina sestra zemřela velmi mladá a zanechala v ní jizvu, které se Louis nesměl dotknout, jak poznal velice brzy po svatbě. Dívenka se jmenovala Zelda a zemřela na míšní meningitidu. Její zhoubná nemoc se zřejmě vlekla a byla bolestivá a nepříjemná a Rachel byla zrovna v nejcitlivějším věku. Pomyslel si, že by jí neškodilo, kdyby na všechno zapomněla.

Zamrkal na ni a Rachel se vděčně usmála.

Louis se rozhlédl. Byli na pasece. Proto se tu zřejmě tak dařilo trávě – pronikalo sem slunce. Stejně se však musela zalévat a udržovat. To znamenalo nosit sem vodu v plechovkách nebo kožených měších, které byly určitě těžší než Gage v nosítku. Znovu si pomyslel, že to je u dětí zvláštní, udržovat hřbitov tak dlouho. Z vlastního dětství i ze zkušenosti s Ellie věděl, že děti rychle zahoří a rychle ochladnou.

Směrem do středu byly hroby stále starší. Dalo se přečíst méně a méně nápisů, ale ty, které se přečíst daly, dýchaly na člověka minulostí. TRIXIE, ZABYTÁ NA SILNICI 15. 9. 1968. V témže kruhu bylo široké prkno, zapuštěné hluboko do země. Mrazy a tání ho zkroutily a naklonily ke straně, ale Louis dokázal přečíst nápis: NA PAMÁTKU MARTY, NAŠEHO MILÝHO KRÁLÍČKA. ZEMŘELA 1. BŘEZNA 1965. V dalším kruhu byly pomníčky: GEN. PATTON (NÁŠ! DOBREJ! PES! hlásal nápis) s datem 1958 a POLYNESIA (zřejmě papoušek, pokud si Louis dobře vzpomínal na doktora Doolittla), která naposled vykřikla své „Přihraj krekr“ v létě 1953. V dalších dvou kruzích nebyl jediný čitelný nápis, ale pak, stále ještě daleko od středu, byl pískovcový náhrobek s hrubě vytesaným nápisem: HANIČKA, NEJLEPŠÍ PES, KTERÝ ŽIL V LETECH 1929-1939. Třebaže pískovec je poměrně měkký – následkem toho byl nyní nápis sotva znatelný – Louis si nedovedl představit tu spoustu hodin, které muselo strávit dítě tesáním těch několika slov do kamene. Takové vyjádření lásky a smutku mu připadalo ohromující; to mnohdy nedokázali udělat rodiče pro své rodiče nebo děti, když jim umřely mladé.

„Tak tohle je pěkně starý hrob,“ řekl Judovi, který se k němu zvolna blížil.

Jud přikývl. „Pojďte sem, Louisi. Chtěl bych vám něco ukázat.“

Vydali se ke třetímu kruhu od středu. Na rozdíl od vnějších kruhů, které vypadaly dost nahodile, byl velice zřetelný. Jud se zastavil u malé břidlicové tabulky, která spadla z náhrobku. Opatrně poklekl a zasadil ji zpět na místo.

„Bejval na ní nápis,“ pronesl. „Sám jsem ho ryl, ale už omšel. Pohřbil jsem tu svýho prvního psa. Spot se jmenoval. Sešel věkem ve čtrnáctým roce, kdy začala první světová.“

Louis se zadumaně vydal ke středu a zkoumal některé nápisy. Tenhle hřbitov byl starší než mnohé lidské hřbitovy. Žádný nápis se nedal přečíst a četné hroby byly téměř pohlceny lesní půdou. Jeden tonul ve vysoké trávě. Když ji Louis odhrnul, ozval se ze země tichý, podrážděný zvuk odporu. V úseku, který Louis odkryl, pobíhali slepí brouci. Pocítil lehké zamrazení a pomyslel si: Tak tohle je hřbitov zvířecích obětí. Nevím, jestli se mi to líbí.

„Jak staré jsou tyhle?“

„Tak to teda nevím,“ řekl Jud a vrazil si ruce hluboko do kapes. „Když Spot umřel, už tu byly. Měl jsem tehdá fůru kamarádů. Pomohli mi pro něj vykopat hrob. Mimochodem, kopání tu není lehký, zem je strašně kamenitá. Já jim párkrát taky pomoh.“ Kostnatým prstem ukazoval okolo. „Tamhle leží pes Peta LaVasseura, jestli si dobře vzpomínám, a tamhle v tý řadě zase tři kočky Albiona Groatleyho.

Starej Fritchie choval poštovní holuby. S Alem Groatleym a Carlem Hannahem jsme pohřbívali jednoho, kterýho dostal pes. Leží tamhle.“ Zamyšleně se odmlčel. „Zbyl jsem z těch chlapů poslední. Všichni mí kamarádi jsou mrtví. Dočista všichni.“

Louis nic neříkal, jen stál a s rukama v kapsách se díval na hroby zvířat.

„Zem je tu kamenitá,“ opakoval Jud. „Řek bych, že tady se stejně nedá pěstovat nic jinýho než mrtvoly.“

Na cestě se tiše rozkňoural Gage. Rachel ho přinesla na zádech.

„Má hlad,“ řekla. „Myslím, že se musíme vrátit, Lou.“ Vrátíme se, ano? dožadovaly se její oči.

„Jistě,“ odpověděl. Hodil si na záda nosítko a otočil se, aby mu do něj mohla Rachel chlapce usadit. „Ellie, no tak, Ellie, kde jsi?“

„Tamhle je,“ řekla Rachel a ukázala k polomu. Ellie po něm šplhala, jako by to byly ribstole.

„Slez z toho přece, holčičko!“ zavolal na ni znepokojeně Jud. „Jestli špatně šlápneš, ty starý stromy se pohnou a zloměj ti nohu.“

Ellie seskočila. „Au,“ vykřikla a šla k nim. Držela se za zadek. Nic se jí nestalo, ale ostrá stará větev jí roztrhla kalhoty.

„Co jsem říkal,“ pocuchal jí Jud vlasy. „Na takovejhle prohnilej polom by si netrouf ani starej zálesák, kdyby sem přišel. Napadaný stromy jsou zrádný. Koušou, když můžou.“

„Vážně?“ zeptala se Ellie.

„Vážně. Jsou na sebe napadaný jako stýbla. Kdybys šlápla na ten pravej, sesypou se jak domek z karet.“

Ellie se podívala na Louise. „Je to pravda, tati?“

„Asi to tak bude, miláčku.“

„No tohle!“ Ohlédla se na polom a zakřičela: „Roztrhly jste mi kalhoty, vy ošklivé stromy!“

Všichni tři dospělí se zasmáli. Polom ne. Netečně se bělal ve slunci, jak to dělal už celé desítky let. Louisovi připadal jako kostra nějaké dávné příšery, zabité možná smělým a šlechetným rytířem. Dračí kosti na obrovské hromadě.

Připadalo mu, že ten polom mezi zvířecí hřbitov a hluboké lesy nějak patří. Jeho předstíraná nahodilost byla příliš vyumělkovaná, příliš dokonalá na dílo přírody. Není přece –

Gage ho popadl za ucho, zakroutil mu jím a šťastně se zařehtal. Louis okamžitě zapomněl na polom v lesích za zvířecím hřbitovem. Byl čas jít domů.

9 Následujícího dne za ním přišla ztrápená Ellie. Louis si ve své pracovně lepil model. Byl to Rolls-Royce Silver Ghost z roku 1917 – 680 součástí, z toho přes padesát pohyblivých. Byl už skoro hotový a Louis si málem představoval olivrejovaného šoféra, přímého následovníka anglických kočárových kočí, jak důstojně sedí za volantem.

Modelům se věnoval už od deseti let. Začal Spadem z první světové války, který mu koupil strýc Carl, a přes většinu letadel od Revella se během deseti let propracoval k větším a lepším modelům. Měl období lodí v lahvích a období válečných strojů, a dokonce období zbraní, které vypadaly tak skutečně, že člověk po stisknutí kohoutku očekával výstřel – stavěl kolty a winchesterovky a lugery, troufl si dokonce i na buntlinku speciál. Zhruba posledních pět let se věnoval modelům velkých námořních lodí. Ve své univerzitní kanceláři měl na policích modely Lusitanie a Titaniku. Andrea Doria, kterou dokončil těsně předtím, než se odstěhovali z Chicaga, vznosně plula po krbové římse jejich obývacího pokoje. V poslední době přesedlal na klasické vozy a předpokládal, že pokud se v tomto směru bude vyvíjet jako dřív, dalších pět let mu nic nového nehrozí. Rachel se na manželova koníčka dívala s manželskou shovívavostí, v níž Louis cítil jisté pohrdání; i deset let po svatbě možná věřila, že z toho vyroste. K podobnému přístupu snad přispíval i její otec, který si už od svatby myslel, že má za zetě hňupa.

Třeba, pomyslel si, třeba má Rachel pravdu. Třeba se jednoho dne v sedmatřiceti letech probudím, vyházím všechny ty modely na půdu a začnu lítat na rogalu.

Ellie měla vážný výraz.

Z dálky se sem v jasném vzduchu nesl hlas zvonů svolávajících věřící.

„Ahoj, tati,“ řekla.

„Ahoj, kočičko. Co se děje?“

„Ale nic,“ odpověděla, ale její výraz prozrazoval něco jiného; ve tváři měla napsáno, že se toho děje hodně, avšak nic z toho díkybohu nehoří. Čerstvě umyté vlasy jí spadaly na ramena. V tomto světle vypadala spíše jako blondýnka než jako tmavovláska, jíž se zvolna stávala. Měla na sobě šaty. Louisovi se zdálo, že si jejich dcera obléká šaty každou neděli, ačkoli s ní nechodí do kostela.

„Co to stavíš?“

Opatrně nalepil blatník, než odpověděl. „Podívej se na tohle,“ řekl a podal jí poklici kola. „Vidíš ta dvě R? Hezký detail, co? Jestli poletíme na Den díkůvzdání do Shytownu a budeme mít štěstí na L-1011, uvidíš na motorech stejný znak. A teď mi vrať tu poklici, miláčku.“ Podala mu ji.

„U Rolls-Royce se tomu říká kryt kola. Když máš Rolls-Royce, musíš se vyjadřovat vznešeně. Až vydělám svůj druhý milion, taky si jeden pořídím. Rolls-Royce Corniche. Až se pak Gageovi udělá v autě zle, bude zvracet na pravou kůži.“ A jen tak mimochodem, Ellie, co se ti honí hlavou? Ale s Ellie to takhle nešlo. Člověk se jí nesměl zeptat přímo. Nikdy toho na sebe nechtěla moc prozradit. Tuhle vlastnost Louis obdivoval.

„Jsme bohatí, tati?“

„Ne,“ odpověděl, „ale na druhé straně nám nic nechybí.“

„Tak proč nejsi specialista, tati?“

(kdykoli)

Table of Contents

Část první