Ičiró Kišimi & Fumitake Koga

ODVAHA

NEBÝT

OBLÍBENÝ

First published in Japan as Kirawareru Yuki by Diamond Inc., Tokyo, in 2013

First published in Czech Republic by Pavel Dobrovský – BETA s.r.o. in 2017

This Czech edition published by arrangement with Diamond Inc. in care of Tuttle-Mori Agency Inc., Tokyo, through Kristin Olson Literary Agency, s. r. o., Praha

Copyright © Ichiro Kishimi and Fumitake Koga 2013

Copyright © Ichiro Kishimi and Fumitake Koga in this translated edition 2017

Translation © Simona Javůrková, 2017

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2017

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-263-1 (ePub)

ISBN 978-80-7593-264-8 (mobi)

POZNÁMKA AUTORŮ

Sigmund Freud, Carl Gustav Jung a Alfred Adler, to všechno jsou v oboru psychologie velká jména. Tato kniha nabízí výtah z Adlerových filozofických a psychologických myšlenek a z jeho učení ve formě rozhovoru mezi filozofem a mladým mužem.

Adlerova individuální psychologie se v Evropě i USA těší široké podpoře a přichází s jednoduchými a přímočarými odpověďmi na filozofickou otázku: jak může být člověk šťastný? Právě adlerovská psychologie možná drží v ruce klíč. Přečtení této knihy by vám mohlo změnit život. Nyní se pojďme společně s naším mladíkem odhodlat a „otevřít dveře“.

Předmluva

Na předměstí tisíciletého města žil filozof a ten učil, že svět je jednoduchý a každý člověk má v kterémkoli okamžiku štěstí na dosah. Jeden nespokojený mladý muž za tímhle filozofem zašel, aby přišel na to, jak to myslí. Tenhle mladík vnímal svět jako chaotickou směs protikladů a jeho úzkostným očím připadala jakákoli představa štěstí jako naprostý nesmysl.

mladík: Chci se vás ještě jednou zeptat: vy opravdu věříte, že svět je ve všech ohledech jednoduchý?

filozof: Ano, náš svět je velmi jednoduchý, a stejně tak život.

mladík: A to má být nějaký váš idealistický názor, nebo životaschopná teorie? Chcete říct, že všechno, na co vy nebo já nebo kdokoli jiný v životě narazíme, je taky jednoduché?

filozof: Ano, ovšem.

mladík: Tak dobře, vysvětlím vám, proč jsem za vámi dnes přišel. Nejdřív s vámi chci tohle téma co nejdůkladněji probrat a pak chci, pokud možno, tuhle vaši teorii vyvrátit.

filozof: Ha, ha!

mladík: Doslechl jsem se totiž o tom, jakou máte pověst. Říká se, že tady žije výstřední filozof s nepřeslechnutelnými názory a učením. Prý hlásá především to, že LIDÉ SE MOHOU ZMĚNIT, SVĚT JE JEDNODUCHÝ A KAŽDÝ MŮŽE BÝT ŠŤASTNÝ – to jsem aspoň slyšel. Ale připadá mi to naprosto nepřijatelné, tak jsem se o tom chtěl přesvědčit. Kdykoli řeknete něco, co mi bude připadat úplně nesmyslné, upozorním vás na to a pak vás opravím… tedy jestli vám to nebude vadit.

filozof: Kdepak, nebude, takovou příležitost bych uvítal. Už nějaký čas jsem doufal, že za mnou zajde takový mladý člověk, jako jsi ty, a že se od něj budu moct hodně naučit.

mladík: Díky. Nemíním vaše učení odmítnout rovnou. Budu nad vašimi názory uvažovat a pak se uvidí. Že je svět jednoduchý a život také – pokud v téhle tezi vůbec je zrnko pravdy, byl by to život z pohledu dítěte. Děti přece nemají žádné jasně dané povinnosti, nemusí platit daně ani chodit do práce. Jsou pod ochranou rodičů a společnosti a můžou si žít bezstarostně. Můžou si představovat budoucnost bez konce a dělat si, co se jim zlíbí. Nemusí vnímat drsnou realitu, mají klapky na očích. Dětem se tedy svět musí zdát jednoduchý. Jenže když dítě vyroste v dospělého, svět mu odhalí svou pravou podstatu. Člověk pak brzy pozná, jak se věci doopravdy mají, co je mu skutečně dovoleno, a co ne. To jeho názor změní a on uvidí, co všechno je NEMOŽNÉ. Romantické názory se rozplynou a nahradí je krutý realismus.

filozof: Chápu. To je zajímavé.

mladík: To ještě není všechno. V dospělosti se člověk taky zaplete do nejrůznějších komplikovaných vztahů s lidmi a navalí se na něj zodpovědnost za všechno možné. A takový pro něj pak bude život, v práci i doma i v každé roli, kterou přijme ve veřejném životě. Není ani potřeba říkat, že si navíc bude vědom nejrůznějších společenských problémů, kterým jako dítě nemohl rozumět, třeba diskriminace, válek a nerovnosti, a těžko před nimi bude moct zavírat oči. Mýlím se snad?

filozof: Připadá mi to v pořádku. Pokračuj, prosím.

mladík: No, kdybychom ještě žili v době, kdy svět ovládalo náboženství, mohl by člověk žít s vyhlídkou na spásu, vždyť svaté učení bylo tehdy pro člověka jedinou pravdou a znamenalo pro nás celý svět. Stačilo toto učení následovat a člověk nemusel nad ničím moc přemýšlet. Jenže náboženství svou moc ztratilo a nikdo teď v Boha doopravdy nevěří. Lidé se nemají na co spolehnout a jsou plni úzkostí a pochyb. Každý si žije sám pro sebe. Taková je dnes společnost. A vy mi tedy povězte: Jak můžete ve světle všeho, o čem jsem tu mluvil, uprostřed takovéhle reality, která nás ovládá, pořád tvrdit, že je svět jednoduchý?

filozof: Na tom, co jsem řekl, se nic nemění. Svět je jednoduchý a život také.

mladík: Ale jak to? Každý vidí, že svět je chaotická směs protikladů.

filozof: To není proto, že by byl složitý SVĚT. Je to proto, že ZE SVĚTA DĚLÁŠ COSI SLOŽITÉHO TY.

mladík: Takže já?

filozof: Nikdo nežijeme v objektivním světě, ale ve světě subjektivním, jemuž jsme sami dali význam. Svět, který vidíš ty, je jiný než svět, který vidím já, a nemůžeš ho sdílet s nikým jiným.

mladík: Ale jak to? Vy i já žijeme ve stejné zemi, v tomtéž čase a vidíme ty samé věci, ne?

filozof: Hm, to ano. Připadáš mi dost mladý, ale pil jsi někdy čerstvou vodu ze studny?

mladík: Vodu ze studny? Mm, je to už dávno, ale babička na venkově měla u domu studnu. Pamatuju si, jak jsem si za horkých letních dní vychutnával její čerstvou chladnou vodu.

filozof: Možná ti neřeknu nic nového, ale voda ve studni má po celý rok víceméně stejnou teplotu, kolem osmnácti stupňů. Je to objektivní číslo a zůstává stejné pro každého, kdo je změří. Jenže když tu vodu piješ v létě, připadá ti chladná, zatímco když tutéž vodu piješ v zimě, zdá se ti teplá. I přesto, že je to tatáž voda se stejnou teplotou osmnácti stupňů. To, jak ji vnímáš, závisí na tom, jestli je léto, nebo zima.

mladík: Pak je to iluze způsobená proměnou prostředí.

filozof: Ne, není to iluze. Pochop, PRO TEBE je v dané chvíli chladivost, či vlažnost studniční vody nepopiratelným faktem. Tohle mám na mysli, když říkám, že žijeme v subjektivním světě. Subjektivita našeho vnímání je vším a člověk vlastní subjektivitě nemůže uniknout. V současné chvíli ti svět připadá jako složitý a záhadný chaos, ale když se změníš, svět se ti bude zdát prostý. PROBLÉM NENÍ V TOM, JAKÝ JE SVĚT, ALE JAKÝ JSI TY.

mladík: Jaký jsem já?

filozof: Ano… jako by ses na svět díval tmavými brýlemi, takže ti přirozeně všechno připadá temné. Kdyby to tak ale bylo, místo nářku nad temnotou světa by sis zkrátka mohl sundat brýle. Možná ti pak svět na chvíli bude připadat strašlivě oslňující a ty proti své vůli zavřeš oči, možná si dokonce budeš chtít brýle znovu nasadit – ale dokážeš si je vůbec sundat? Dokážeš se na svět podívat přímo? MÁŠ K TOMU ODVAHU?

mladík: Odvahu?

filozof: Ano, je to otázka odvahy.

mladík: Hm, tak dobře. Mám k tomu všemu spoustu připomínek, ale mám pocit, že bude lepší se k nim vrátit později. Chtěl bych si teď potvrdit jedno: vy tedy říkáte, že se lidé můžou změnit, je to tak? Pokud se dokážu změnit, svět se také změní a bude zase jednoduchý.

filozof: OVŠEMŽE SE LIDÉ MOHOU ZMĚNIT A OVŠEMŽE MOHOU NALÉZT ŠTĚSTÍ.

mladík: Všichni, bez výjimek?

filozof: Naprosto bez výjimek a hned teď.

mladík: Ha, ha! To jsou tedy silná slova! Začíná to být zajímavé. Chtěl bych to s vámi hned probrat.

filozof: Já ti nikam neuteču ani nebudu nic skrývat. Pojďme si o všem v klidu promluvit. Ty tedy říkáš, že se lidé nemohou změnit?

mladík: Nemůžou se změnit. Popravdě řečeno, sám trpím tím, že se nedokážu změnit.

filozof: A zároveň si přeješ, abys to dokázal.

mladík: Ovšem. Kdybych se dokázal změnit, kdybych dokázal začít nový život, rád bych před vámi padl na kolena. Ale může to skončit tak, že se skloníte vy přede mnou.

filozof: No dobrá, tohle by mohlo být zajímavé. Připomínáš mi mne samotného během studií. Byl jsem tehdy horkokrevný mladík hledající pravdu, procházel jsem celé město a navštěvoval filozofy.

mladík: Ano. Hledám pravdu, pravdu o životě.

filozof: Nikdy jsem neměl potřebu přijímat žáky ani jsem žádné neměl. Mám však pocit, že od doby, co jsem studoval řeckou filozofii a co jsem se později seznámil s „jinou filozofií“, čekal jsem kdesi v hloubi duše na návštěvu mladíka, jako jsi ty.

mladík: Jiná filozofie? Co to je?

filozof: Inu, moje pracovna je támhle. Běž dovnitř. Bude to dlouhý večer. Půjdu nám připravit trochu horké kávy.

VEČER PRVNÍ

Odmítni trauma

Mladík vešel do pracovny a sesunul se do křesla. Proč byl tak odhodlaný odmítnout filozofovy teorie? Jeho důvody byly nad slunce jasnější. Postrádal sebevědomí a už od dětství trpěl hlubokými pocity méněcennosti ohledně svého původu, vzdělání i vzhledu. Zřejmě právě proto se cítil přehnaně nejistý, když na sobě cítil pohledy ostatních. Většinou se nedokázal doopravdy radovat ze štěstí druhých a neustále se litoval.

Pro něho patřila filozofova tvrzení do světa fantazie.

Neznámý „třetí velikán“

mladík: Před chvílí jste použil termín „jiná filozofie“, ale já jsem slyšel, že se specializujete na filozofii starověkého Řecka.

filozof: Ano, antická řecká filozofie hrála v mém životě zásadní roli už od raného mládí. Všichni ti velcí myslitelé: Sokrates, Platon nebo Aristoteles. Zrovna teď překládám jedno Platonovo dílo a řekl bych, že myšlení klasického Řecka budu studovat až do konce života.

mladík: Co je potom zač tahle „jiná filozofie“?

filozof: Jde o zcela novou školu psychologie založenou na začátku dvacátého století rakouským psychiatrem Alfredem Adlerem. Já ji budu většinou nazývat psychologie adlerovská.

mladík: Vážně? Nikdy bych si nepomyslel, že odborníka na klasickou řeckou filozofii bude zajímat psychologie.

filozof: Nevím toho mnoho o cestách, jimiž se ubírají jiné psychologické školy. Dá se však podle mě říci, že adlerovská psychologie se v mnohém shoduje s řeckou filozofií a je to obor hodný studia.

mladík: Něco málo vím o psychologii Freuda a Junga. Fascinující oblast.

filozof: Ano, Freud i Jung jsou velmi známí, dokonce i zde v Japonsku. Adler byl jedním ze zakládajících členů Vídeňské psychoanalytické společnosti vedené Freudem. Myšlenkově se s Freudem rozcházeli a Adler se po čase od skupiny oddělil a představil „individuální psychologii“ založenou na vlastních originálních teoriích.

mladík: Individuální psychologii? Další zvláštní termín. Takže Adler byl Freudovým žákem?

filozof: Ne, to nebyl. Toto je častý omyl, musíme ho vyvrátit. Adler s Freudem si byli věkově poměrně blízcí a vztah, který si jako vědci vytvořili, byl postaven na rovnosti. V tomto ohledu se Adler velmi lišil od Junga, jenž k Freudovi vzhlížel jako k otcovské postavě. Lidé v Japonsku si psychologii nejčastěji spojují s Freudem a Jungem, ale ve zbytku světa je Adler spolu s nimi uznáván jako jeden ze tří otců psychologie.

mladík: Chápu. Měl jsem být ve studiu důkladnější.

filozof: Je myslím pouze přirozené, žes o Adlerovi ještě neslyšel. On sám prohlásil: „Možná přijde čas, kdy si lidé nebudou pamatovat mé jméno; snad i zapomenou, že naše škola kdy existovala.“ Dodal tehdy, že na tom nezáleží. Tím chtěl říct, že pokud bude jeho škola zapomenuta, pak se tak stane proto, že jeho myšlenky přerostou hranice jediného vědního oboru a stanou se všedními, běžně přijímanými. Tak například Dale Carnegie, autor mezinárodních bestsellerů Jak získávat přátele a působit na lidi a Jak se zbavit starostí a začít žít, o Adlerovi mluvil jako o „velkém psychologovi, který zasvětil život studiu lidí a jejich latentních schopností“. Vliv Adlerova myšlení je v Carnegieho knihách jasně patrný. Také značná část obsahu knihy Stephena Coveye 7 návyků skutečně efektivních lidí velmi připomíná Adlerovy myšlenky. Jinými slovy, Adlerova psychologie není uzavřený vědní obor, spíš ji lze brát jako určitý druh uvědomění – jako soubor pravd a úhrn lidského poznání. Zároveň se ale říká, že Adlerovy myšlenky o sto let předběhly svou dobu, a dodnes se nám ještě nepodařilo je plně pochopit. To dokazuje, jak byly převratné.

mladík: Takže vaše teorie nejsou odvozené primárně z klasické řecké filozofie, ale vycházejí z Adlerovy psychologie?

filozof: Ano, tak to je.

mladík: Tak dobře. Ještě se chci zeptat na jednu věc, která se týká vaší výchozí pozice. Jste filozof? Nebo psycholog?

filozof: Jsem filozof, člověk, který filozofií žije. A pro mě je Adlerova psychologie způsobem myšlení, který souzní s klasickou řeckou filozofií, a tím se sama stává filozofií.

mladík: Tak fajn. Pojďme začít.

Proč se lidé mohou změnit

mladík: Nejdřív ze všeho si pojďme naplánovat témata diskuse. Vy říkáte, že se lidé můžou změnit. Potom jdete ještě o krok dál a tvrdíte, že každý může najít štěstí.

filozof: Ano, každý, bez výjimky.

mladík: Nechme si debatu o štěstí na později a nejprve se věnujme změně. Každý si přeje, aby se mohl změnit. Já tedy určitě, a jsem přesvědčený, že kohokoli byste zastavil na ulici, prohlásil by totéž. Jenže proč mají všichni pocit, že by se chtěli změnit? Na to existuje jediná odpověď: protože se změnit nemůžou. Kdyby bylo tak jednoduché se změnit, netrávili by lidé tolik času toužením po změně. Zkrátka ať si to člověk přeje sebevíc, změnit se nedokáže. A proto vždycky tolik lidí naletí novým náboženstvím, různým pochybným svépomocným seminářům a každému, kdo hlásá, že se každý člověk může změnit. Nemám snad pravdu?

filozof: Inu, odpověděl bych ti nejprve otázkou. Proč tolik trváš na tom, že se lidé nemohou změnit?

mladík: Tak já vám to povím. Mám jednoho kamaráda a ten se před několika lety zavřel ve svém pokoji a od té doby nevychází. Přeje si, aby mohl z pokoje vyjít, dokonce si myslí, že by bylo příjemné chodit do práce, kdyby to šlo. A tak se tedy chce změnit. Říkám to sice jako jeho přítel, ale věřte mi, že je to velmi seriózní člověk a byl by pro společnost velkým přínosem. Jenže se bojí vyjít z pokoje. Stačí jediný krůček ven, a začne mu bušit srdce, ruce a nohy se mu roztřesou. Je to zřejmě nějaká neuróza nebo panické záchvaty. Chce se změnit, ale nejde to.

filozof: Proč podle tebe z toho pokoje nedokáže vyjít?

mladík: Nejsem si jistý. Snad kvůli vztahu k rodičům nebo proto, že ho ve škole nebo v práci šikanovali. Možná mu něco takového způsobilo trauma. I když… mohlo by to být i naopak – možná ho jako dítě moc rozmazlovali a on se teď nedokáže poprat s realitou. Zkrátka nevím a nemůžu se šťourat v jeho minulosti nebo vyzvídat, jak vypadá situace u nich v rodině.

filozof: Ty tedy říkáš, že v minulosti tvého přítele se událo něco, co mu způsobilo trauma či něco podobného, a v důsledku toho teď nedokáže vyjít z pokoje?

mladík: Ovšem. Následku vždycky předchází příčina. Na tom není nic záhadného.

filozof: Možná tedy příčina toho, že se tvůj přítel uzavřel v pokoji, leží v rodinných poměrech během jeho dětství. Rodiče s ním špatně zacházeli a on dosáhl dospělosti, aniž by se kdy cítil milován. Proto se bojí interakce s lidmi a nemůže vycházet z pokoje. To je možné, ne?

mladík: Ano, to je dost dobře možné. Dovedu si představit, že takové dětství by bylo opravdu náročné.

filozof: A pak říkáš: „Následku vždy předchází příčina.“ Neboli jinými slovy: to, kým teď jsem (následek), je určeno minulými událostmi (příčinami). Rozumím ti správně?

mladík: Ano.

filozof: Jenže pokud by, jak tvrdíš, určovala „tady a teď“ každého člověka na světě jeho minulost, vedlo by to ke zvláštním výsledkům, nemyslíš? Každý, kdo měl těžké dětství, by musel trpět stejnými následky jako tvůj přítel a skončit jako poustevník, jinak celá ta myšlenka neobstojí. Pokud tedy minulost skutečně předurčuje přítomnost a příčiny mají vládu nad následky.

mladík: Co přesně se mi snažíte naznačit?

filozof: Pokud se soustředíme pouze na příčiny z minulosti a snažíme se vše vysvětlit pouze prostřednictvím příčin a následků, dovede nás to k determinismu. Potom totiž tvrdíme, že o naší přítomnosti i budoucnosti již bylo rozhodnuto v minulosti a nelze to změnit. Mýlím se snad?

mladík: Takže vy říkáte, že na minulosti nezáleží?

filozof: Ano, to je názor Adlerovy psychologie.

mladík: Chápu. Teď je mi trochu jasnější, kde se rozcházíme v názorech. Ale poslyšte, pokud bychom přijali vaši verzi, neznamenalo by to v konečném důsledku, že neexistuje žádný důvod, proč můj přítel nedokáže vyjít z pokoje? Vždyť vy říkáte, že na událostech z minulosti nezáleží. Promiňte, ale to je úplně vyloučeno. Jeho izolace musí mít nějaký důvod. Musí, jinak by pro ni nebylo žádné vysvětlení!

filozof: Ovšem, nebylo by pro ni vysvětlení. Proto v adlerovské psychologii nepřemýšlíme o minulých „příčinách“, ale spíš o současných „cílech“.

mladík: O současných cílech?

filozof: Tvůj přítel je nejistý, a tak nedokáže vyjít ven z pokoje. Přemýšlej o tom opačně. On nechce vyjít ven, a tak si vytváří stav úzkosti.

mladík: Cože?

filozof: Podívej se na to takhle. Tvůj přítel si vytyčil za cíl nechodit ven a od té doby si vytváří stav úzkosti a strachu, který mu umožňuje tohoto cíle dosáhnout. V adlerovské psychologii se tomu říká „teleologie“.

mladík: Vy snad žertujete! Můj přítel že si svůj strach a úzkost jen představuje? Chcete snad dokonce tvrdit, že svou nemoc jen předstírá?

filozof: On svou nemoc nepředstírá. Úzkost a strach, které prožívá, jsou skutečné. Občas může také trpět migrénami nebo silnými žaludečními křečemi. Avšak i toto jsou symptomy, které si vytvořil, aby dosáhl svého cíle – nechodit ven.

mladík: To není pravda! Nemůže být! To je hrozně deprimující představa!

filozof: Ale ne. Tohle je rozdíl mezi „etiologií“ (ta studuje kauzalitu) a „teleologií“ (ta studuje účel daného jevu spíš než jeho příčinu). Všechno, cos mi zatím říkal, vychází z etiologie. Dokud v etiologii zůstaneme, nepohneme se ani o krok dopředu.

Trauma neexistuje

mladík: Pokud hodláte být ve svých tvrzeních tak neústupný, chtěl bych to vysvětlit podrobněji. Tak především, jaký je tedy podle vás rozdíl mezi etiologií a teleologií?

filozof: Představ si, že tě postihlo nachlazení s vysokou horečkou a ty ses vydal k lékaři. Lékař ti dejme tomu vysvětlí, že důvodem tvé nemoci je, že ses včera nedostatečně oblékl, když jsi šel ven, a proto jsi teď nachlazený. Co myslíš, spokojil by ses s tím?

mladík: Ovšemže ne. Mně by přece bylo jedno, proč se to stalo – jestli jsem byl málo oblečený, nebo jestli pršelo nebo co. Šlo by mi o symptomy, o to, že mě zrovna trápí vysoká horečka. Pokud je ten člověk lékař, potřebuji, aby mě léčil: napsal mi recept, dal injekci nebo použil jiné odborné postupy podle potřeby.

filozof: Jenže lidé s etiologickým postojem, mezi něž patří i většina poradců a psychiatrů, by ti vysvětlili, že tvé potíže pramení z takové a onaké příčiny v minulosti, a nakonec by tě jen utěšovali: „Takže vidíš, nemůžeš za to.“ Argumentace soustředěná na takzvaná traumata je pro etiologii typická.

mladík: Tak moment! Copak vy tvrdíte, že trauma vůbec neexistuje?

filozof: Ano, tvrdím. Kategoricky.

mladík: Cože! Copak nejste – tedy vlastně spíš Adler – autoritou v oboru psychologie?

filozof: Adlerovská psychologie trauma jednoznačně popírá. To byl ve své době zcela nový a revoluční úhel pohledu. Já uznávám, že Freudovo pojetí traumatu je fascinující. Freud má za to, že právě psychická zranění (traumata) z minulosti zapříčiňují, že je člověk v současnosti nešťastný. Pokud se na něčí život díváme jako na košatý příběh, odhalíme v něm snadno pochopitelnou kauzalitu a získáme dojem dramatického vývoje, a to je velmi působivé a nanejvýš přitažlivé. Adler ovšem debatu o traumatu odmítá a říká: „Žádná zkušenost není sama o sobě příčinou úspěchu, nebo prohry. Netrpíme proto, že nám určité zážitky způsobily otřes – takzvané trauma –, ale sami si ze svých zážitků vytváříme, co se nám hodí. Nejsme svými zážitky determinováni, avšak význam, který jim propůjčujeme, je sebedeterminující.“

mladík: Že si ze svých zážitků vytváříme, co se nám hodí?

filozof: Přesně tak. Povšimni si hlavně Adlerova tvrzení, že naše já není determinováno našimi zážitky jako takovými, ale významem, který jim propůjčíme. Adler samozřejmě netvrdí, že když někdo prožije nějakou katastrofu, týrání v dětství či něco podobného, nijak to neovlivní vývoj jeho osobnosti – ovlivní, a silně. Podstatné ale je, že tento vliv sám o sobě nic nepředurčuje. To my určujeme své životy prostřednictvím toho, jaký význam svým minulým zážitkům připíšeme. Tvůj život není něco, co ti někdo dá, ale něco, co si vybíráš sám, a jen ty sám rozhoduješ, jak budeš žít.

mladík: Fajn, tak vy tvrdíte, že se můj přítel zavřel ve svém pokoji, protože se ve skutečnosti pro takový způsob života rozhodl? To je vážné. Věřte mi, on to tak nechce. Pokud si to snad zvolil, pak mu to bylo vnuceno okolnostmi. Neměl jinou volbu než stát se tím, kým je.

filozof: Ne. I kdyby si tvůj přítel opravdu myslel, že se nemůže začlenit do společnosti, protože s ním rodiče v dětství špatně zacházeli, je to pouze proto, že je jeho cílem si to myslet.

mladík: A co má tedy být tím jeho cílem?

filozof: Jeho bezprostředním cílem zřejmě je nevycházet ven. Vytváří si úzkost a strach jako důvody, proč zůstat uvnitř.

mladík: Ale proč nechce ven? O to především jde.

filozof: Inu, zamysli se nad tím z pohledu rodičů. Jak by ses cítil, kdyby se tvé dítě zavřelo v pokoji a přestalo vycházet?

mladík: Samozřejmě bych si dělal starosti. Chtěl bych mu pomoct znovu se začlenit do společnosti; chtěl bych, aby se uzdravil, a přemýšlel bych, jestli jsem ho dobře vychoval. Určitě bych o něj měl vážné obavy a snažil bych se mu všemožnými způsoby pomoct vrátit se do normálu.

filozof: A právě v tom je ten problém.

mladík: V čem?

filozof: Pokud zůstanu zavřený v pokoji a nebudu vycházet, rodiče si o mě budou dělat starosti. Získám veškerou jejich pozornost. Budou si v mé přítomnosti počínat velmi opatrně, jednat se mnou jako v rukavičkách. Na druhou stranu, pokud udělám jediný krok z domu, stanu se pouhou částečkou anonymní masy lidí, jimž nikdo žádnou pozornost nevěnuje. Budu obklopen lidmi, kteří mě neznají, a stane se ze mě kdosi průměrný, možná i podprůměrný. Nikdo už mi nebude věnovat zvláštní péči... Takové příběhy o lidech v izolaci nejsou vzácné.

mladík: V tom případě podle vás můj přítel dosáhl svého cíle a je se svou současnou situací spokojený?

filozof: Pochybuji o tom, že je spokojený, a jsem si jistý, že není ani šťastný. Zároveň ale není pochyb o tom, že koná tak, aby dosáhl svého cíle. Tím není tvůj přítel nijak výjimečný. Každý z nás žije v souladu s nějakým cílem. To nám říká teleologie.

mladík: To není možné. To odmítám, to je naprosto nepřijatelné! Podívejte, můj přítel je…

filozof: Poslyš, tahle debata nikam nepovede, pokud budeme pořád mluvit jen o tvém příteli. To tu pak budeme mít soudní řízení konané v nepřítomnosti obviněného, a to je slepá ulička. Pojďme použít jiný příklad.

mladík: Co tenhle? Je to můj vlastní příběh, zažil jsem to včera.

filozof: Ano? Jsem jedno ucho.

Hněv si lidé sami vytvářejí

mladík: Včera odpoledne jsem si četl v jedné kavárně, když vtom kolem mě prošel číšník a polil mi sako kávou. Zrovna jsem si to sako koupil a je to můj nejhezčí kousek. Nemohl jsem si pomoct, prostě mi bouchly saze. Začal jsem na něj řvát. Normálně nejsem typ člověka, který se na veřejnosti hlasitě projevuje. Ale včera mě bylo slyšet až na ulici, protože jsem se rozzuřil a přestal jsem se ovládat. Tak co říkáte tomuhle? Je tady snad prostor pro sledování nějakého cíle? Ať se na to díváte, jak chcete, tohle je přece chování, které vychází z jasné příčiny, no ne?

filozof: Takže tys pocítil hněv a kvůli tomu jsi začal křičet. Ačkoli se normálně chováš mírně, nedokázal jsi hněv ovládnout. Byla to nevyhnutelná událost a tys jí nemohl nijak zabránit. Tohle tvrdíš?

mladík: Ano, seběhlo se to přece tak rychle. Slova mi vyletěla z úst dřív, než jsem měl čas se nad čímkoli zamyslet.

filozof: Tak si představ, že bys měl s sebou včera náhodou nůž a při svém záchvatu hněvu by ses prostě nechal unést a toho číšníka pobodal. I to bys obhájil tvrzením: „Byla to nevyhnutelná událost a já jí nemohl nijak zabránit?“

mladík: Totiž... ale no tak, to je extrémní argument!

filozof: Není to extrémní argument. Když dovedeme tvé uvažování do důsledku, pak by každý přečin spáchaný ve vzteku bylo možné svést na hněv. Takový čin by pak už nebyl zodpovědností toho, kdo jej spáchal, protože ty v zásadě říkáš, že lidé nejsou schopni ovládat své emoce.

mladík: No ale jak tedy vysvětlíte můj hněv?

filozof: To je snadné. Nebylo to tak, že by tě ovládl hněv a tys následkem toho začal křičet. Ve skutečnosti ses nechal ovládnout hněvem, abys křičet mohl. Jinými slovy, abys dosáhl cíle křičet na číšníka, vytvořils v sobě emoci hněvu.

mladík: Jak to myslíte?

filozof: Cíl křičet byl prvotní. Křikem jsi chtěl dostat číšníka do podřízené pozice a přimět ho, aby tě vyslechl. Abys toho dosáhl, uměle sis vytvořil emoci hněvu.

mladík: Že jsem si ji vytvořil? To nemůžete myslet vážně!

filozof: Tak proč jsi tedy zvedl hlas?

mladík: Vždyť jsem to už říkal. Byl jsem hrozně rozčilený!

filozof: Ne. Mohls všechno vysvětlit bez křiku a je pravděpodobné, že by se ti číšník upřímně omluvil, osušil ti sako čistou utěrkou a vůbec udělal, co se sluší. Možná by ti dokonce dal sako do čistírny. A tys vlastně tušil, že tohle všechno udělá, ale i přesto ses na něj rozkřikl. Vysvětlovat situaci běžnými slovy ti připadalo příliš namáhavé, takže ses tomu pokusil vyhnout a místo toho jsi pokořil bezbranného člověka. Nástrojem, který ti to umožnil, byla emoce hněvu.

mladík: Kdepak! To mi nenamluvíte. Já že jsem si vztek vypěstoval, abych číšníka pokořil? Přísahám, že jsem neměl ani vteřinu na takové myšlenky. Nebylo to přece tak, že bych si to nejprve promyslel a teprve potom se rozhněval. Hněv je spontánní emoce.

filozof: Pravda, hněv je bezprostřední emoce. Teď poslyš, povím ti příběh. Jednoho dne se jistá matka s dcerou hlasitě hádaly. Najednou zazvonil telefon. „Haló?“ matka spěšně zvedla sluchátko, hlas ještě stále podbarvený hněvem. Volal dceřin třídní učitel. Jakmile si matka uvědomila, kdo volá, okamžitě změnila tón hlasu a začala být velmi zdvořilá. Následujících asi pět minut pokračovala v rozhovoru svým nejmedovějším hlasem. Jakmile zavěsila, během chvilky se její výraz změnil a znovu začala ječet na dceru.

mladík: No, to je asi dost běžná situace.

filozof: Copak nechápeš? Dalo by se říct, že hněv je nástrojem, který můžeme vytasit podle potřeby. Můžeme ho odložit v okamžiku, kdy zazvoní telefon, a znovu ho vytáhnout, jakmile zavěsíme. Matka na dceru nekřičí proto, že nedokáže ovládnout hněv. Ona svůj hněv jednoduše používá, aby nad dcerou zvýšeným hlasem získala převahu a tak prosadila svou.

mladík: Takže hněv je nástrojem k dosažení cíle?

filozof: Podle teleologie ano.

mladík: Á, teď už tomu rozumím! Pod tou svou laskavou maskou jste příšerný nihilista! Ať už jsme mluvili o hněvu, nebo o mém příteli, ze všech vašich postřehů čiší nedůvěra k lidem!

Jak se v životě nenechat ovládat minulostí

filozof: Proč jsem podle tebe nihilista?

mladík: Takže lidi neovládá jejich minulost ani emoce?

mladík: Otázka tedy není: „co se stalo“, ale: „jak se to vyřešilo“?

filozof: Přesně. Nemáme stroj času, abychom se mohli vrátit do minulosti. Nemůžeme otočit ručičkami hodin nazpátek. Pokud uvízneš v etiologii, budeš svázán svou minulostí a nikdy nedosáhneš štěstí.

mladík: Nechci je přijmout, ale minulost je tak mocná!