Stephen King

POZDĚJI

Copyright © 2021 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Cover painting copyright © 2021 by Paul Mann

Translation © Miroslav Jindra, 2021

English title: LATER

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-390-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-391-1 (mobi)

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autor buď vymyslel, anebo jsou součástí fiktivního děje. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Věnováno Chrisi Lottsovi

„Je jenom mnoho zítřků.“

michael landon

Nerad začínám omluvou – možná proti tomu dokonce platí i nějaké nařízení. Ale když jsem si přečetl prvních třicet stránek, které jsem dosud napsal, asi se tomu nemůžu vyhnout. Jde o jisté slovo, které často opakuju. Od mámy jsem se naučil řadu vulgárních slov a odmalička jsem je užíval (jak brzy zjistíte), ale tohle samo o sobě vulgární není. Je to slovo později, jako například ve vyjádřeních „Stačí později“ či „Později jsem zjistil“ nebo „Přišel jsem bohužel později“. Uvědomuju si, že ho užívám moc často, ale neměl jsem na vybranou. Můj příběh totiž začíná, když jsem ještě věřil na Ježíška a na Zoubkovou vílu (i když pochybnosti jsem míval už v šesti). Teď mi je dvaadvacet, a to je zase později, ne? Předpokládám, že až mi bude čtyřicet (doufejme, že se toho věku dožiju), ohlédnu se zpátky za tím, o čem jsem si myslel, že tomu ve dvaadvaceti rozumím, a uvědomím si, že jsem spoustě věcí vůbec nerozuměl. Vždycky je nějaké později, to už mi dávno došlo. Skončí to, teprve až umřeme. Předpokládám, že potom bude všechno předtím.

Jmenuju se Jamie Conklin a občas jsem na Den díkůvzdání kreslil krocana, o kterém jsem si myslel, že je naprosto kolosální. Později – a ne o moc později – jsem zjistil, že je spíš koloskopální. Pravda je někdy drsná.

Myslím, že tohle je horor. Přesvědčte se sami.

1

Vracel jsem se s maminkou ze školy. Držela mě za ruku. V druhé ruce jsem svíral svého krocánka, v první třídě jsme je týden předtím vyráběli na Den díkůvzdání. Na toho svého jsem byl pyšný, až jsem málem čůral mogul. Dělá se to tak, že na barevný papír položíte ruku a obkreslíte ji pastelkou. Tím máte ocas a tělo. Hlavu si doděláte podle svého.

Ukázal jsem toho svého mamince a ona fajn fajn fajn, prima prima prima, naprosto úžasný, ale pochybuju, že můj výtvor vůbec viděla. Pravděpodobně v té chvíli přemýšlela o knize, kterou se snažila prodat. „Jak to střelit,“ říkala tomu. Chápejte, maminka byla literární agentka. Převzala podnik po svém bratrovi, po mém strýčkovi Harrym, rok před událostmi, o kterých vám tady budu vyprávět. Je to dlouhý příběh a žádná sláva.

Řekl jsem jí: „Použil jsem lesní zelenou, moji oblíbenou barvu. To víš, ne?“ Byli jsme už skoro u našeho domu. Tenkrát jsme bydleli jenom tři bloky od školy.

Zase to její fajn fajn fajn. „A broučku, až přijdeme domů, budeš si hrát nebo koukat v telce na Barneyho či na Kouzelný školní autobus. Musím volat spoustě lidí.“

Já taky fajn fajn fajn, což mi vyneslo šťuchanec a pousmání. Líbilo se mi, když se maminka usmála, protože už v šesti letech jsem věděl, že bere svět velmi vážně. Později jsem zjistil, že jedním z důvodů jsem byl já sám. Začínala se bát, že vychovává dítě, které je možná trochu cvok. Ten den, o kterém mluvím, definitivně došla k názoru, že přece jenom cvok nejsem. Muselo se jí ulevit, zas tak jasné to nebylo.

„S nikým o tomhle nemluv,“ řekla mi ten den později. „Akorát se mnou. Možná ani se mnou ne, chlapečku, ano?“

Slíbil jsem, že nebudu. Když jste malej kluk, slíbíte mamince všechno. Výjimkou je, když vás honí do postele, samozřejmě. Nebo když po vás chce, abyste dojedli tu brokolici.

Vešli jsme do domu a zjistili, že výtah dosud nefunguje. Mohli byste říct, že by všechno vypadalo jinak, kdyby byl v pořádku, ale já o tom pochybuju. Já si myslím, že lidi, kteří tvrdí, že o našem životě rozhodují volby, které činíme, a cesty, po kterých kráčíme, jsou tragicky vedle. Protože podívejte – do druhého patra bychom se dostali jak pěšky po schodech, tak výtahem. Když na vás ukáže vrtkavý prst osudu, všechny cesty vedou podle mě na totéž místo. Možná změním názor, až budu starší, ale neřekl bych.

„Zasranej výtah,“ řekla maminka. A dodala: „Tohle jsi neslyšel.“

„Neslyšel co?“ opáčil jsem, což mi vyneslo další pousmání. Poslední to odpoledne, měli byste vědět. Zeptal jsem se jí, jestli jí mám vzít tašku, která jako vždy obsahovala nějaký rukopis, tentokrát dost rozsáhlý, možná nějakých pět set stránek (maminka vždycky seděla na lavičce před školou, když na mě čekala a bylo hezky, a něco četla). „Hezký, že se nabízíš,“ řekla na to, „ale co vždycky říkám?“

„Že svoje břemeno si člověk má životem nést sám,“ odpověděl jsem.

„Přesně tak.“

„To je Regis Thomas?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě. Starý dobrý Regis, který nám platí činži.“

„A je to o Roanoku?“

„Že se ptáš, Jamie?“ Zakřenil jsem se. Všechno, co starý dobrý Regis napsal, bylo o Roanoku. To bylo břemeno, které si životem nesl on. Vystoupali jsme po schodech do druhého patra, kde kromě našeho bytu na konci chodby byly ještě dva další. Náš byl nejvíc nóbl. Manželé Burkettovi stáli před bytem 3A, a já hned věděl, že něco není v pořádku, protože pan Burkett kouřil cigaretu, se kterou jsem ho ještě nikdy neviděl, a v našem domě se navíc kouřit nesmělo. Oči měl podlité krví a šedivé vlasy rozcuchané. Vždycky jsem ho oslovoval pane, ale správně to byl pan profesor Burkett a učil něco exkluzivního na Newyorské univerzitě – anglickou a evropskou literaturu, jak jsem později zjistil. Paní Burkettová měla na sobě noční košili a byla bosá. Ta košile byla velmi tenká a její tělo z ní dost prosvítalo.

Máma se zeptala: „Marty, co se děje?“

Než stačil odpovědět, ukázal jsem mu svého krocana, protože vypadal tak smutně a já mu chtěl zvednout náladu, ale taky protože jsem se chtěl pochlubit. „Podívejte, pane Burkett! Nakreslil jsem krocana! Koukněte se, paní Burkettová!“ A ukazoval jsem jí ho před svým obličejem, poněvadž jsem nechtěl, aby si myslela, že si prohlížím, co je jí vidět pod košilí.

Pan Burkett si mě nevšímal, asi mě vůbec neslyšel. „Tio, špatná zpráva. Mona dnes ráno umřela.“

Matka upustila tašku s rukopisem, až jí sklouzla na zem mezi nohy, a zakryla si ústa rukou. „Ale ne! To snad není pravda!“

Rozplakal se. „V noci vstala a řekla, že chce sklenici vody. Já pak zase usnul a ona ráno ležela na gauči, deku nataženou až pod bradu, a tak jsem šel po špičkách do kuchyně a postavil na kafe, protože jsem si myslel, že ji ta p-p-příjemná vůně p-p-p-pro-probudí…“

A pak se zhroutil. Maminka ho držela v objetí, stejně jako mě, když jsem se nějak zranil, ovšem panu Burkettovi bylo snad sto (sedmdesát čtyři, jak jsem později zjistil).

A tehdy na mě promluvila paní Burkettová. Skoro jsem ji neslyšel, ale nebylo to zas tak těžké jako u některých jiných, protože pořád ještě byla docela svěží. Řekla: „Krocani nejsou zelení, Jamesi.“

„Ale můj jo,“ namítl jsem.

Máma stále objímala pana Burketta, jako by ho konejšila. Paní Burkettovou neslyšeli, protože nemohli, a mě taky ne, protože se zabývali něčím jiným – maminka utěšovala pana Burketta a pan Burkett něco blábolil.

„Zavolal jsem doktorovi Allenovi,“ říkal, „a když přišel, konstatoval, že ji pravděpodobně ranila mrtvice.“ Aspoň si myslím, že říkal něco takového. Vzlykal tak, že mu skoro nebylo rozumět. „Zavolal pohřební službu a oni ji odvezli. Já nevím, co si bez ní počnu.“

Paní Burkettová řekla: „Manžel mamince tou cigaretou zapálí vlasy, když nebude dávat pozor.“

A samozřejmě že zapálil. Bylo to cítit, jako když se někdo fénuje. Maminka to ze zdvořilosti nijak nekomentovala, ale pana Burketta pustila, vzala mu cigaretu z ruky, odhodila ji na podlahu a šlápla na ni. Považoval jsem to za cosi odporného, takhle zasvinit podlahu, ale nic jsem neřekl. Vnímal jsem to jako mimořádnou situaci.

Uvědomil jsem si taky, že kdybych se dál bavil s paní Burkettovou, mohlo by to jejího manžela vyvést z míry. A maminku taky. I docela malej kluk už leccos ví, pokud není padlý na hlavu. Že když něco chce, sluší se poprosit, a když to dostane, tak poděkovat, s lulanem že si před lidma nemá hrát, že se nežvýká s otevřenou pusou a nemluví s nebožtíky, které vidí stát vedle jejich živých blízkých, co je právě začínají postrádat. Na svou omluvu chci říct jenom to, že když jsem tam tehdy viděl paní Burkettovou, nevěděl jsem, že je mrtvá. Později jsem už živé a mrtvé lidi rozeznával líp, ale tehdy jsem ten rozdíl teprve začínal chápat. Zajímala mě ta průhledná noční košile, ne ona sama. Mrtví vypadají stejně jako živí, jenom na sobě mají pořád ty šaty, ve kterých umřeli.

Mezitím pan Burkett popisoval, co se dělo dál. Líčil mamince, že seděl na zemi vedle gauče a držel ženu za ruku, než se objevil ten pan doktor, a i potom, než ji funebráci odvezli. Řekl ovšem „odtransportovali“, čemuž jsem moc nerozuměl, dokud mi to pak maminka nevysvětlila. A taky jsem nevěděl, kdo to jsou funebráci – napadlo mě, že to možná nějak souvisí s parfumerií –, že ji možná nejdřív něčím navoněli; to pod vlivem zápachu z těch maminčiných připálených vlasů. Předtím už skoro přestal vzlykat, ale teď zase spustil. „Zmizely její prstýnky,“ sděloval nám plačtivě. „Snubní i zásnubní, s tím velkým diamantem. Hledal jsem je, vždycky je dává na noční stolek u svý strany postele, když si před spaním natírá ruce tím příšerně páchnoucím krémem proti artritidě –“

„Ten teda vážně smrdí,“ připustila paní Burkettová. „Lanolin je v podstatě ovčí tuk, ale opravdu pomáhá.“

Přikývl jsem, jako že rozumím, ale mlčel jsem.

„– a na poličce nad umyvadlem, tam je někdy nechává taky. Díval jsem se všude možně.“

„Však se najdou,“ uklidňovala ho maminka, a když teď už jejím vlasům nic nehrozilo, znovu ho objala. „Někde se objeví, Marty, nebojte se.“

„Bude mi moc chybět. Už teď mi hrozně chybí!“

Paní Burkettová si dala ruku před ústa. „Dávám mu šest týdnů a pozve Dolores Magowanovou na oběd,“ zašeptala.

Pan Burkett něco mumlal a maminka ho opět konejšila, jako mě, když jsem si rozbil koleno nebo když jsem se jí jednou pokoušel uvařit čaj a trošku jsem si opařil ruku. Jinými slovy spousta hluku, takže jsem se odvážil, ale mluvil jsem potichu.

„Paní Burkettová, kam jste si dala svoje prstýnky? Pamatujete se?“

Když už jsou mrtví, musí mluvit pravdu. To jsem tehdy v šesti letech nevěděl, jenom jsem si myslel, že ať živí, nebo mrtví, dospěláci říkají vždycky pravdu. A že Zlatovláska je normální živá holka. Byl jsem prostě ještě hloupý dítě. Ale že bych věřil, že tři medvídci umějí mluvit, tak to zase ne.

„Jsou v horním šupleti v tý skříni v předsíni,“ odpověděla. „Úplně vzadu, za těmi fotoalbíčky.“

„Proč tam?“ zeptal jsem se a maminka se na mě podívala dost divně. Nemohla vidět nic jiného, než že mluvím k zavřeným dveřím… i když už tehdy věděla, že jsem nějak jiný než ostatní děti. Po tom, co se stalo v Central Parku, nic příjemného – k tomu se dostanu –, jsem zaslechl, jak telefonuje s jedním svým redakčním kolegou a svěřuje se mu, že jsem dost „zvláštní“. Děsně mě to vyděsilo, protože mě napadlo, že by mě snad mohla chtít šoupnout do zvláštní školy, a o to jsem vážně nestál.

„Nemám sebemenší ponětí,“ odpověděla paní Burkettová. „Možná že právě v tu chvíli mě klepla ta pepka. A myšlenky se mi topily v krvi.“

Myšlenky se topily v krvi. Slyším to pořád.

Maminka se pana Burketta zeptala, jestli by nechtěl zajít k nám na šálek čaje („nebo něco silnějšího“), ale on, že ne, že se znovu pokusí ty prstýnky najít. Tak jestli by nechtěl, abychom mu přinesli nějakou čínu, kterou pro nás chtěla objednat, a on, že to by bylo fajn, děkuju ti, Tio.

A máma odpověděla de nada (což říkala skoro stejně často jako fajn fajn fajn a prima prima prima) a oznámila mu, že mu jídlo přineseme do bytu kolem šesté, pokud by ovšem nechtěl povečeřet s námi u nás, což bychom byli moc rádi. To prý ne, rád by jedl doma, ale moc by ho potěšilo, kdybychom my povečeřeli s ním. Ovšem řekl u nás, jako by paní Burkettová byla ještě naživu. Což nebyla, i když tam vlastně ještě byla.

„Do tý doby ty její prstýnky určitě najdete,“ ujišťovala ho maminka. Vzala mě za ruku. „Pojď, Jamie. Pana Burketta uvidíme později, teď ho už nebudeme rušit.“

Paní Burkettová řekla: „Krocani přece nejsou zelení, Jamie, a ten tvůj stejně ani jako krocan nevypadá. Spíš jako nějaká hrouda, ze které trčí prsty. Žádný Rembrandt z tebe nebude.“

Mrtví musí mluvit pravdu, což platí, když mají odpovědět na to, na co se jich ptáte, ale pravda často někdy bolí. Naštvala mě, ale pak se rozplakala, a já si netroufl odporovat. Obrátila se na pana Burketta a řekla: „Kdo teď dohlídne na to, aby ses trefil páskem do zadního poutka u kalhot? Dolores Magowanová? To bych chtěla vidět.“ Políbila ho na tvář… nebo to tak aspoň vypadalo. „Já tě milovala, Marty. A miluju pořád.“

Pan Burkett zvedl ruku a podrbal si zlehka místo, kterého se dotkly její rty, jako by ho tam zasvědilo. Předpokládám, že přesně tak to cítil.

2

Je to tak, vídím mrtvé lidi. Pokud si pamatuju, tak odjakživa. Ale není to jako v tom filmu s Brucem Willisem. Může to být zajímavé, někdy to může člověku nahnat hrůzu (jako třeba ta mrtvola v Central Parku), může to být otrava, ale většinou to prostě je. Něco jako že je někdo levák, umí hrát vážnou hudbu už ve třech letech, nebo ho Alzheimer dostihne už ve dvaačtyřiceti. Což se přihodilo třeba strýčkovi Harrymu. V šesti mi dvaačtyřicet připadalo hodně, ale už tehdy jsem si uvědomoval, že to je málo na to skončit tak, že nevíte, kdo jste. Nebo jak se nazývají různé věci – nevím, proč mě tohle vždycky děsilo nejvíc, když jsme strýčka Harryho šli navštívit. Jeho myšlenky se mu v mozku neutápěly v krvi z prasklé cévy, ale v něčem se utápěly v každém případě.

Došli jsme k číslu 3C, máma odemkla dveře, což chvíli trvalo, protože na nich byly tři zámky. Tvrdila, že to je cena, kterou člověk platí za to, že žije ve velkém stylu. Náš byt měl šest pokojů s vyhlídkou na hlavní třídu. Maminka o něm mluvila jako o Paláci na Park Avenue. Měli jsme posluhovačku, která k nám chodila dvakrát týdně. Svůj rangerover garážovala máma na Druhé avenue a občas jsme jezdívali za strýčkem Harrym do Speonku. Díky Regisi Thomasovi a několika dalším spisovatelům (ale především starému dobrému Regisovi) jsme si žili na vysoké noze. Netrvalo to dlouho – o skličujícím pozdějším vývoji se zmíním hodně brzy. Když se dívám zpátky, často si říkám, že můj život se podobal Dickensovým románům, jenom se v něm sprostě nadávalo.

Máma odhodila tašku s rukopisem a kabelku na pohovku a posadila se. Pohovka ze sebe vydala pšoukavý zvuk, který nás obvykle rozesmál, ten den však nikoli. „Jéžišsakramarjá…“ vyhrkla máma a pak zvedla ruku v omluvném gestu. „Promiň –“

„Nic jsem neslyšel, kdepak,“ řekl jsem.

„Dobrá. Musím si pořídit nějakej elektrickej poplašnej límec nebo něco podobnýho, co zabzučí, když před tebou začnu brát jméno boží nadarmo. Abych přestala.“ Vystrčila spodní ret a odhodila vlasy z čela. „Čeká mě přečíst dvě stě stránek Regisova posledního výronu.“

„Jak se to jmenuje?“ zeptal jsem se. Titul bude určitě obsahovat slovo Roanoke. Jako vždycky.

„Duch panny z Roanoke,“ odpověděla. „Jedna z jeho lepších věcí, hodně se tam šou… samé líbání a objímání.“

Nakrčil jsem nos.

„Promiň, hochu, ale dámy milují ta bušící srdce a rozpálená stehna.“ Pohlédla na tašku s rukopisem Ducha panny z Roanoku, jako obvykle obepnutým šesti či osmi gumičkami, z nichž většinou jedna praskne a donutí mámu, aby ze sebe vydala několik ze svých nejlepších kleteb. Řadu z nich dosud používám. „Ovšem myslím, že se do toho nemůžu pustit, dokud si nedopřeju sklenku vína. Nebo třeba celou láhev. Mona Burkettová byla hodně protivná ženská, možná mu bude bez ní líp, ale teď bude asi pořádně zdeptanej. Modlím se, aby měl nějaký příbuzný, protože kdybych já měla bejt jeho hlavní utěšitelka – tak to si vůbec nedovedu představit.“

„Taky ho milovala,“ řekl jsem.

Matka na mě upřela zvláštní pohled. „Myslíš?“

„Vím to. Něco se jí nelíbilo na mým krocanovi, ale pak se rozplakala a dala panu Burkettovi pusu na tvář.“

„To sis jenom představoval, Jamesi,“ řekla, ale ne moc přesvědčivě. Zřejmě tou dobou už věděla, jak to je – určitě. Ale dospělí jen tak něčemu neuvěří, a já vám řeknu proč. Když ještě jako děti zjistí, že Mikuláš je podfuk a Zlatovláska ve skutečnosti neexistuje a velikonoční zajíček je blbost – jenom tři příklady, ale mohl bych jich uvést víc –, dostanou komplex a nevěří ničemu, co nevidí na vlastní oči.

„Ne, nepředstavoval. Řekla, že ze mě nikdy nebude žádnej Rembrandt. Kdo to je?“

„Jeden malíř,“ odpověděla a znovu odhodila vlasy z čela. Nechápal jsem, proč si je nedá ostříhat nebo je nečeše jinak. Což jistě mohla, protože byla fakticky hezká.

„Až půjdeme k panu Burkettovi na večeři, ne abys mu řek něco o tom, co si myslíš, žes viděl.“

„Nic mu neřeknu,“ slíbil jsem, „ale ona měla pravdu. Ten krocan se mi nepoved.“ Štvalo mě to.

Asi to bylo vidět, protože vztáhla ruce. „Pojď ke mně, broučku.“

Šel jsem a objal ji.

„Tvůj krocan je nádhernej. Nejkrásnější krocan, jakýho jsem kdy viděla. Dám ho na ledničku a zůstane tam navždycky.“

Pevně jsem ji objal a zabořil jí obličej pod rameno, takže jsem cítil její parfém. „Já tě miluju, mami.“

„Já tebe taky, Jamie, strašně moc. A teď si jdi hrát nebo si pusť televizi. Potřebuju si vyřídit pár telefonů, než objednám tu čínu.“

„Jasně.“ Vydal jsem se ke svému pokoji a pak se zastavil. „Nechala ty svoje prstýnky v horním šupleti ve skříni v předsíni, za nějakýma fotoalbama, řekla mi.“

Máma se na mě zadívala s otevřenými ústy. „Proč by to dělala?“

„Ptal jsem se jí, ale ona řekla, že neví. A dodala, že se jí myšlenky tou dobou už topily v krvi.“

„Panebože,“ zašeptala maminka a chytila se za krk.

„Měla by sis rozmyslet, jak mu to řekneš u tý číny. Aby se tím přestal trápit. Že bych si dal generála Tso?“

„Tak jo,“ řekla. „A hnědou rýži, ne bílou.“

„Prima prima prima,“ řekl jsem a šel si hrát se stavebnicí. Stavěl jsem robota.

3

Byt Burkettových byl o něco menší než náš, ale docela pěkný. Po večeři, po které nás čekala obvyklá přáníčka (moje hlásalo Lepší vrabec v hrsti nežli holub na střeše – co to mělo znamenat, mi bylo značně nejasné), se maminka zeptala: „Díval jste se do skříní, Marty? Po těch prstýncích?“

„Proč by dávala prstýnky do skříně?“ Celkem rozumná otázka.

„No když pak měla tu mrtvici, možná už neuvažovala moc jasně.“

Jedli jsme u malého kulatého stolku v kuchyňském koutě. Paní Burkettová seděla na jedné stoličce u kuchyňské linky a důrazně přikyvovala, když to maminka říkala.

„Možná se půjdu ještě podívat,“ řekl pan Burkett. Znělo to velmi nejistě. „Teď zrovna jsem ale z toho všeho příliš unavený a rozrušený.“

„Až se k tomu dostanete, podívejte se do té skříně v ložnici,“ řekla maminka. „Já se hned půjdu mrknout do té v předsíni. Aspoň se po tom sladkokyselém vepřovém trošku protáhnu.“

Paní Burkettová řekla: „Že by na to přišla sama od sebe? Nevěděla jsem, že je tak chytrá.“ Už ji skoro nebylo slyšet. Za chvíli ji už neuslyším vůbec, jenom uvidím, že se jí hýbá pusa, jako by mluvila za tlustým sklem. A nakonec zmizí.

„Moje maminka je moc chytrá,“ řekl jsem.

„Nikdy jsem netvrdil, že není,“ řekl pan Burkett, „ale jestli ty prstýnky najde v té skříni v předsíni, sním svůj klobouk.“

Vtom přišla maminka a oznámila: „Sláva!“ Na natažené dlani držela prstýnky. Snubní byl docela obyčejný, ale na zásnubním trůnil diamant velký jako oko. Přímo jiskřil.

„Panebože!“ vydechl pan Burkett. „Proboha, proč ho…?“

„Já se pomodlila ke svatýmu Antoníčkovi,“ řekla maminka. Ale podívala se při tom na mě a usmála se. „,Ty můj svatej Antoníčku, zapálím ti velkou svíčku, když mi najdeš to, co hledám – více nic ti ovšem nedám!‘ A jak vidíte, pomohlo to.“

Napadlo mě zeptat se pana Burketta, jestli si ten klobouk nechce posolit a popepřit, ale mlčel jsem. Po tom, co se stalo, se žertovat nehodilo, a kromě toho maminka vždycky říkala, že vtipálky nemá nikdo rád.

4

Pohřeb se konal o tři dny později. Byl to můj první, a zajímavý, ovšem moc velká zábava to nebyla. Ale maminka nemusela být hlavní utěšitelka. Pan Burkett měl sestru a bratra a ti si to vzali na starost. Byli to už starší lidé, ale panu Burkettovi bylo ještě víc. Celý obřad proplakal a ta sestra mu pořád podávala papírové kapesníčky. V kabelce jich musela mít spoustu. Nic víc se do ní nemohlo vejít.

Večer jsme si nechali od Domina přivézt pizzu. Maminka pila víno a já Kool-Aid, jako zvláštní odměnu za to, že jsem se na pohřbu choval slušně. Když jsme pizzu dojídali, zeptala se, jestli si myslím, že tam byla taky paní Burkettová.

„Jistě. Seděla na schůdkách pod tou tribunkou, ze který mluvil kněz a pak ty její kamarádky.“

„Říká se tomu řečnický pultík, taky rostrum. Viděl jsi…“ Sáhla po posledním řezu, prohlédla si ho, zase ho položila a podívala se na mě. „Viděl jsi skrz ni?“

„Myslíš jako třeba skrz ducha v nějakým filmu?“

„Ano. Něco takovýho.“

„Ne. Byla tam celá, ale pořád v tý noční košili. Překvapilo mě to, protože přece umřela před třema dny. Většinou tak dlouho nevydrží.“

„Prostě zmizí?“ Jako by si to chtěla upřesnit. Zdálo se, že o tom mluví nerada, ale já byl rád. Ulevilo se mi.

„Jo.“

„A jak se chovala, Jamie?“

„Prostě tam seděla. Párkrát se podívala na svou rakev, ale většinou se dívala na něj.“

„Na pana Burketta. Na Martyho.“

„Jo. Jednou něco říkala, ale já ji neslyšel. Oni když umřou, tak jejich hlasy brzy slábnou, jako když se v autě ztlumí hudba z rádia. Za chvíli je vůbec není slyšet.“

„A oni zmizí.“

„Jo.“ Měl jsem stažené hrdlo, tak jsem dopil Kool-Aid, abych to spláchl. „Zmizí.“

„Pomoz mi to tu uklidit a pak se můžem podívat na televizi, na další díl Pochodně, jestli chceš.“

„Tak jo, prima!“ Pochodeň nebyla nic moc, ale být vzhůru o hodinu dýl než obvykle, to se mi líbilo.

„Tak dobře. Ale ne aby sis myslel, že se budem dívat každej večer. Ale musím ti ještě něco říct, a je to velmi důležitý, tak dávej pozor. Vážně.“

„Tak jo…“

Klekla si na jedno koleno, takže jsme měli hlavy víceméně proti sobě, a položila mi ruce na ramena, jemně, ale pevně. „O tom, že vídíš mrtvé lidi, Jamesi, nikomu neříkej. Nikdy.“

„Oni by mi to stejně nevěřili. Stejně jako ty.“

„Něco jsem ti věřila,“ řekla. „Od toho dne v Central Parku. Pamatuješ?“ Zase si odhodila vlasy z čela. „Samozřejmě. Na to nemůžeš zapomenout.“

„Jistě.“ Byl bych rád zapomněl.

Pořád ještě klečela na koleni a dívala se mi do očí. „Že nevěří, je jenom dobře. Ale někdy by někdo uvěřit mohl. A mohlo by se o tom začít mluvit, což by se ti nemuselo vyplatit.“

„Proč?“

„Ono se říká, že mrtví toho moc nenamluví, Jamie. Ale k tobě oni mluví, viď? Mrtví muži i ženy. Říkáš, že musí odpovídat na otázky a odpovídat pravdivě. Jako by umřeli po nějakým barbiturátu.“

Neměl jsem ponětí, co to je, a ona to zřejmě pochopila, protože řekla, abych to pustil z hlavy, ale abych si zapamatoval, co mi paní Burkettová řekla o těch prstýncích.

„A proč?“ zeptal jsem se. Líbilo se mi být u maminky tak blízko, ale vadilo mi, že se na mě dívá tak… úporně.

„Ty prstýnky byly cenný, hlavně ten zásnubní. Lidi si často s sebou do hrobu berou různá tajemství, Jamie, ale vždycky se najde někdo, kdo by na ně byl zvědavej. Nechci tě strašit, ale strach je někdy jediný poučení, který funguje.“

Jako ten chlap v Central Parku. To bylo poučení, že když člověk jede na kole, má mít na hlavě helmu, pomyslel jsem si. Ale radši jsem si to nechal pro sebe.

„Já o tom mluvit nebudu,“ ujistil jsem ji.

„V žádném případě. Jenom se mnou. Když se ti bude chtít.“

„Tak platí.“

„Fajn. Dohodnuto.“

Vstala, přešli jsme do obýváku a dívali se na televizi. Když ten díl skončil, vyčistil jsem si zuby, vyčůral se a umyl si ruce. Maminka mě uložila do postele, dala mi pusu a řekla to, co říkala vždycky: „Dobrou noc. Ať krásné sny tě zkolébají, jenom ty ať se ti zdají.“

Obvykle jsem ji pak viděl až ráno. Jenom jsem slyšel cinknutí, když si nalévala druhou (nebo třetí) skleničku vína, pak ztlumila džez, který si pustila, než začala číst nějaký rukopis. Jenom mě napadlo, že maminky musí mít nějaký šestý smysl, protože si pak tu noc přišla sednout ke mně na postel. Nebo mě možná slyšela plakat, i když jsem se velmi snažil, aby to nebylo slyšet. Protože, jak taky často říkala, je vždycky lepší být částí řešení než částí problému.

„Co se děje, Jamie?“ zeptala se a pohladila mě po vlasech. „Pořád myslíš na ten pohřeb? Nebo že se tam objevila paní Burkettová?“

„Mami, co by se mnou bylo, kdybys umřela? To bych pak musel do sirotčince?“ Protože ke strýčkovi Harrymu by to tutově nebylo.

„Samozřejmě že ne,“ chlácholila mě a nepřestávala mě hladit po vlasech. „A to je vlastně zbytečná otázka, Jamie, protože já jen tak neumřu. Je mi pětatřicet, a to znamená, že mám před sebou ještě víc než polovinu života.“

„A co když dostaneš tu nemoc, co má strejček Harry, a budem muset bydlet s ním?“ Po tvářích se mi koulely slzy. To, jak mě hladila po čele, mě uklidňovalo, ale bůhví proč mě to nutilo plakat ještě víc. „Hrozně to tam páchne. Jako – čůrání.“

„Že by se něco takového mohlo stát, je stejně nepravděpodobný, jako že by se mravenec dokázal proměnit v Godzillu.“ Což mě pobavilo, a hned mi bylo líp. Když teď už jsem mnohem starší, je mi jasné, že buď lhala, nebo byla špatně informovaná, ale gen, který spouští to, co postihlo strýčka Harryho – brzké propuknutí Alzheimera –, se jí díkybohu vyhnul.

„Takže já neumřu a ty taky ne, a řekla bych, že tahle tvoje zvláštní schopnost vyšumí, až budeš starší. Takže… všechno v pořádku?“

„V pořádku.“

„Tak už nebreč, Jamie. Dobrou noc…“

„… Ať krásné sny tě zkolébají, jenom ty ať se ti zdají,“ dopověděl jsem.

„Fajn fajn fajn.“ Políbila mě na čelo a odešla. Dveře nechala pootevřené, jako vždycky.

Nechtěl jsem jí říct, že jsem nebrečel kvůli tomu pohřbu ani kvůli paní Burkettové, protože té jsem se nebál. Jiných nebožtíků se taky většinou nebojím. Ale ten cyklista v Central Parku, z toho jsem se málem strachy podělal. Vypadal otřesně.

5

Cestou do Wave Hillu v Bronxu, kde jedna z mých předškolních kamarádek měla velkou narozeninovou párty („takováhle setkání už tak zkažené děti jenom kazí ještě víc,“ myslela si o tom maminka), jsme projížděli po 86. ulici Central Parkem. Dárek pro Lily jsem držel na klíně. Za jednou zatáčkou jsme před sebou uviděli shluk lidí. Něco se tam stalo. Určitě nedlouho předtím. Napůl na chodníku, napůl na vozovce tam vedle silně zkrouceného kola někdo ležel. Přes horní polovinu těla měl přehozenou bundu. Měl černé cyklistické šortky s červenými lampasy, tenisky a jednu sportovní ortézu na koleno, vše silně zkrvavené. Krev měl na nohách i na ponožkách. Bylo slyšet blížící se policejní sirénu.

Ale vedle toho těla stál ten samý člověk, ve stejných šortkách, s tou samou kolenní ortézou. Měl bílé vlasy, taky silně zakrvácené. A obličej napůl rozčísnutý, asi jak padl na hranu chodníku. Nos měl na dvě poloviny, pusu taky.

Zastavovala tam auta a maminka mi řekla: „Zavři oči, nedívej se tam.“ Zřejmě nechtěla, abych se díval na tu ležící postavu.

„Von je mrtvej!“ vykřikl jsem. „Ten člověk je mrtvej!“

Zastavili jsme. Museli jsme. Protože se zastavila auta před námi.

„Ale ne, není,“ uklidňovala mě maminka. „Jenom o sobě neví. To se někdy stává, když se člověk praští do hlavy. Brzy se probudí. Ale zavři oči.“

Neposlechl jsem. Ta potlučená postava zvedla ruku a zamávala mi. Oni vědí, když je vidím. Vždycky to vědí.

„Má obličej na dva kusy!“

Maminka se pohledem přesvědčila a viděla, že ten člověk je až do pasu přikrytý, a řekla: „Uklidni se, Jamie. Jenom zavři –“

„Je tamhle!“ Ukázal jsem. Prst se mi třásl. Celý jsem se třásl. „Hned vedle… stojí vedle toho, co leží!“

To ji vylekalo. Poznal jsem to, protože tvář jí ztuhla. Jednou rukou stiskla klakson a druhou tlačítko pod svým okénkem, a když se otevřelo, začala mávat na auta před námi. „Jeďte!“ křičela. „Hněte sebou! Nevočumujte tady proboha… tohle není žádnej zasranej biják!“

Poslechli ji. Kromě toho přímo před námi. Ten se vykláněl z okýnka a tu scénu si fotil. Maminka se rozjela a drncla mu do zadního nárazníku. Ukázal jí vztyčený prostředník. Maminka couvla a odbočila do vedlejšího pruhu, aby ho objela. Napadlo mě, že mu taky ukážu prostředník, ale byl jsem příliš vyděšený.

Maminka se málem srazila s policejním vozem, který přijížděl proti nám, a potom rychle ujížděla na druhou stranu parku. Už jsme tam skoro byli, když jsem se odepnul. Maminka mě okřikla, ale já jsem stáhl okénko, klekl si na sedadlo, vyklonil se a naplno pozvracel bok auta. Nedokázal jsem to zadržet.

Když jsme dojeli na západní stranu Central Parku, maminka zajela k chodníku a otřela mi tvář rukávem blůzy. Možná ji potom ještě nosila, ale já jsem ji na ní už nikdy neviděl.

„Proboha, Jamie, jseš bílej jako papír.“

„Já to nemoh zadržet,“ řekl jsem. „Nikoho takovýho jsem ještě neviděl. Z nosu mu čouhaly kosti –“ Znovu se mi zvedl žaludek, ale podařilo se mi většinu vyhodit na ulici a ne na naše auto. A taky toho ze mě vychrstlo míň.

Pohladila mě vzadu na krku a ignorovala řidiče, který nás v tu chvíli s houkáním předjel (možná to byl ten, co nám ukázal prostředník). „Broučku, ty sis to jenom představoval. Vždyť byl přikrytej.“

„Ne ten, co ležel na zemi – mluvím o tom, co stál vedle. On mi zamával.“

Dlouho se na mě dívala, jako by mi chtěla něco říct, ale pak mě jen znovu zapnula do pásu. „Co kdybychom se na tu párty vykašlali. Co ty na to?“

„Klidně,“ souhlasil jsem. „Já Lily stejně nemám moc rád. Když si ve školce vyprávíme, pořád mě štípe do zadku.“

Jeli jsme domů. Maminka se mě zeptala, jestli bych zvládl kakao, a já řekl, že ano. Pili jsme ho spolu v obýváku. Pořád jsem měl u sebe ten dárek pro Lily. Byla to malá panenka v námořnickém kostýmku. Když jsem jí ho příští týden dal, tak mě neštípla do zadku, ale dala mi pusu. Na pusu. To mi nevadilo, naopak, docela se mi to líbilo.

Pili jsme spolu kakao (ona si do něj možná něco přidala) a máma řekla: „Když jsem byla těhotná, slíbila jsem si, že svýmu dítěti nebudu nikdy lhát. Tak tedy – ten člověk byl asi mrtvý.“ Odmlčela se. „Určitě. Myslím, že i kdyby měl helmu, tak by ho to nezachránilo, a žádnou jsem tam neviděla.“

„Měl bílý vlasy. Ovšem až na tu krev.“