Přeložila Tereza Pavcová

HALF HIS AGE

Copyright © 2026 by Waffle Cone, Inc.

Jacket design: Arsh Raziuddin

Jacket photograph: Getty Images

Author photograph: Victoria Stevens

Translation © Tereza Pavcová, 2026

ISBN 978-80-249-6032-6

pro A. K.

1

Asi je trapné si odfrknout, když vás kluk líže, jenže se tomu nedokážu vyhnout.

„Chutnáš tak dobře,“ řekne a olízne si rty.

„Díky.“

Prsty Randyho Julepa mi stisknou roztažená stehna, smrtelné sevření ještě zesílí. Jeho technika orálního sexu mě fakt neohromuje. Zbožně přivřené oči. Občasné „hm-m“. Slizký jazyk, který krouží pořád dokola jako na kolotoči, mechanicky a bez vášně.

„Víš co? Co kdybys prostě šel sem ke mně?“

„Nechceš, abych pokračoval?“ ptá se, nakloní při tom hlavu.

„Ne, prostě… pojď na to,“ odpovím.

„O-oukej, jestli seš si jistá.“ Snaží se skrýt své nadšení, když vytahuje kondom z kapsy, ale nejde to.

Vjede si studenými prsty do střapatého účesu. Stejného, díky němuž se mi zdál tak záhadný, když jsme se potkali na večírku čtvrtého července. Stejného, který mu zakrýval přivřené oči, zatímco jsme do sebe házeli červeno-bílo-modré želé a jedli kukuřičné klasy s moc velkou porcí másla, koupali jsme se v Goose Lake a sledovali, jak na černou oblohu vyletují nepovolené ohňostroje. Ten střapatý účes mi přišel přitažlivý. Svůdný. A teď už se mi zdá jen mastný.

„Potřebuješ s tím pomoct?“ zeptám se, když Randy bojuje s obalem.  

„Hm, mohla bys?“

Hodí mi ho, já ho roztrhnu a hodím zpátky. Stáhne si boxerky a odkopne je do rohu.

Zavřu oči a začnu rukama pohybovat nahoru a dolů, představuju si, že jsem někde jinde, někde s někým, na kom mi záleží, s někým, kdo mě chápe a já jeho taky. Je to škoda. Chvíli jsem si myslela, že by tím někým mohl být Randy. Je tichý a náladový. Předpokládala jsem, že to znamená, že má natolik poutavé myšlenky, že kdyby je vyslovil, poničily by se.

„Máš tak krásný prsa,“ řekne.

„Díky.“

„Tak krásný,“ opakuje, drtí je a mačká mezi prsty jako dítě, co si hraje s kuličkou modelíny. „Celý tvoje tělo je…“

„Díky,“ řeknu znovu váhavě. Možná opravdu je krásné, moje tělo. Nevím, protože poslední dva roky, co mám tuhle jeho novou verzi, jsem se s ním snažila spíš nějak srovnat, než abych ho oceňovala. Oholit ho a oškrábat, spoutat, sloupat, napěnit nebo do něj strčit hrubý bavlněný špunt. Pořád něco, aby přestalo dělat to, co dělat chce. Zvětšovat se, trhat, krvácet, tvořit moc chlupů na nevhodných místech a málo na těch správných.

Ještě jsem si na tohle nové tělo nezvykla, na jeho křivky a jizvy a neznámou siluetu. Jako by moje drobnější verze s plochým hrudníkem nedokázala pojmout to, co bylo uvnitř, a tak se zvětšila, aby tomu udělala místo. Má teď náskok před hlavou a ta ji musí dohnat. Uvědomit si, že tohle není Airbnb. Tohle je teď domov. I když se tak ještě necítí.

„Připravená?“ ptá se Randy, oči přivřené vlastním vzrušením. Chci mu připomenout, že tohle není Apollo 13, ale dvě děcka, co se chystají šukat na manželské posteli.

„Ano,“ pronesu sexy tichým hlasem, o kterém si myslím, že ho mám použít.

Randy do mě zajíždí se staccatovým bum, bum, bum. Stejně jako všichni ostatní. Nebo alespoň ti tři kluci, se kterými jsem měla sex, se svými erekcemi a černými tečkami a tím, jak se dotýkali mého těla, jako by hledali klíčky od auta. Žádná vášeň, žádné souznění. Jen pot, tření a genitálie. Části těla v jiných částech těla.

Ne že by se nesnažili. Snažili se. Já taky. Ale bez ohledu na to, kolik je tam sekretu a spermatu, muchlování nebo líbání, kouření a lízání, hlazení nebo oddalování vyvrcholení, sex vždycky zklame. Působí neohrabaně a nacvičeně. Zářivá připomínka špatně tvarované části skládačky, kterou jsou moje genitálie.

A pak si zapnou kalhoty a já si zapnu podprsenku a v trapném tichu akceptuju nepříjemnou skutečnost, že jsem se spokojila s potěšením, když jsem toužila po souznění, nepříjemnou skutečnost, kterou odmítám řešit nahlas, takže místo toho jdeme na zmrzlinu.

Možná je to mnou. Možná jsem já ten problém. Když mi bylo sedm, máma mi řekla, že je těžké mě milovat, a ta věta se mi vtiskla do mozku, ačkoli dvacet minut poté řekla, že to nemyslela vážně, a o dva dny později tvrdila, že to neřekla vůbec.

„Špatně jsi mě slyšela,“ prohlásila, když jsem to vytáhla na naší každotýdenní výpravě do Dollar Zone pro svačiny (obří pytle křupek Cheetos a Sun chips, sklenice burákového másla Skippy a pár krabic směsí Hamburger Helper, které obvykle projdou, než je použijeme) a další potřeby (zubní pasta a toaletní papír a odpadkové pytle tak tenké, že se roztrhnou, když se naplní po okraj) a obvykle jednu novinku, které máma nedokáže odolat (krém na popraskané paty nebo jakoukoli věc se slovem „detoxikační“).

„Nevím, tohle se podle mě dá jenom těžko přeslechnout,“ namítla jsem.

Strčila si do pusy kousek žvýkačky Big Red a rozžvýkala ho.

„To ještě neznamená, že ses nepřeslechla.“

„Promiň.“

„V pořádku. Prostě si buď jistá, že jsem to nikdy neřekla. Možná jsem řekla, že je tě hodně. Protože je. Je tě hodně a dost toho potřebuješ. Myslím to upřímně, nic ve zlým. Ale nikdy bych netvrdila, že je těžký tě milovat.“

Vyřešeno, řekla jsem si. Není těžké mě milovat, jen je mě moc a moc toho potřebuju. A pak jsem popadla omalovánky, které jsem si chtěla koupit, ale rozmyslela jsem si to a vrátila je do regálu. Možná je mě moc proto, že chci hodně věcí. Možná kdybych toho chtěla míň, bylo by mě akorát. Tolik, kolik by mě mělo být. Nepříliš velké množství. Množství, které je snadné milovat.

Je to přístup, který jsem si odnesla i do svých tří vztahů, jestli se jim tak dá říkat, což asi nedá. Snažila jsem se moc nechtít a ještě méně očekávat. Snažila jsem, aby se cítili zábavně, i když všichni říkali stejné vtipy, aby měli pocit, že jsou chytří, i když měli všichni stejný názor, aby měli pocit, že mají pravdu, i když rychlé hledání na googlu ukázalo, že nemají. Snažila jsem se ve správnou chvíli zasmát, usmát i chválit. Svou osobnost jsem rozpustila na kartonovou maketu sebe samé a myslela jsem si, že je to v pořádku, dokud je moje tělo ve 4D připravené nechat se s fanfárami osahávat, hníst, lízat a sát. Ale čím víc se snažím, tím víc si uvědomuju, že to takhle nejde. Tělo se nedokáže propojit na povel nebo najít jiskru tam, kde žádná není, vynutit si neexistující přitažlivost. Možná z něj dokážete vymáčknout pár laciných vzrušení, ale nakonec řekne už ne.

Jako to právě teď říká to moje.

„Já se udělám!“ křičí mi Randy do ucha.

A udělá se. Alespoň dodržel slovo. Umím ocenit spolehlivost v jakékoli podobě.

Vytáhne ho a těžce dýchá. Upírám pohled na jeho noční stolek – na talíř s kousky pizzy, který tu ležel během několika mých posledních návštěv, a na ošoupanou knížku Důmyslné umění, jak mít všechno u pr**le, položenou obálkou nahoru, jako by byl pyšný na to, že ji čte. Prohlížím si police zavěšené na zdi, plné fotbalových trofejí, a trojici plakátů vedle nich: Zjizvená tvář, Mafiáni, Pulp Fiction. Svatá trojice. Co mají kluci na těchhle třech filmech? Pokaždé to jsou tyhle tři.

„Máš někdy pocit, že tvoje tělo a hlava říkají dvě různé věci?“ ptám se ho.

„Hm…“ odtuší Randy a tupě na mě zírá. „Ne. Ne, ani ne. A ty?“

„Já? Ne… ne, ani ne,“ pronesu. Je znepokojivé, jak často souhlas znamená prohru.

Randy si sundá kondom a obloukem ho vystřelí do koše, dokonce při tom přimhouří oko, aby se trefil přesně. Aspoň že se trefil. Když už házíš svoje potomky do koše, radši se tref. Zvedne z koberce špinavou ponožku a začne se s ní utírat.

„Hele, Randy,“ slyším se říkat plochým a odtažitým hlasem, zatímco si oblékám džíny.

„Hm?“ zeptá se a dál utírá sperma vlastní ponožkou.

„Myslím, že bychom měli…“ Váhám a snažím se najít správná slova.

„Rozejít se?“ zeptá se bezstarostně a hodí ponožku do koše na špinavé prádlo. „Upřímně, myslel jsem na to samý…“

„Super.“

„Super, jsem rád, že to můžeme brát tak dospěle,“ říká s hrdým zábleskem v očích. Hodí sebou zpátky na postel, překříží nohy, odemkne telefon a začne se smát nějakému reelu, co mu poslal kámoš.

„Vidíme se,“ houknu přes rameno, když odcházím.

„Měj se,“ řekne, aniž by zvedl oči.

A to je všechno. Asi ten nejmíň dramatický rozchod na světě. Žádné slzy. Žádná proč nebo můžu se změnit. Jen čistý, jednoduchý rozchod. Další laciné vzrušení, zmačkané a vyhozené do koše. Nebo možná jako vystřelené z praku.

2

Když přijdu domů, sundám boty, dojdu si na záchod a pak do něj hodím papír, přestože máme neustále problémy s ucpaným odpadem. Umyju si ruce máminým oblíbeným mýdlem, citronovou verbenou od Bath & Body Works, pět za dvacet sedm dolarů. Umyju nádobí a do pračky dám prádlo, do mikrovlnky strčím mražené lasagne Stouffler’s a na kuchyňském ostrůvku přečtu poslední lepicí papírek se vzkazem od mámy:

Waldo – přespím u Tonyho. V mrazáku jsou lasagne. Zítra ti přeju skvělý první den. Poslední ročník, zlato! Jsem na tebe tak pyšná! Pusu, máma

Netuším, proč pořád používá lepicí papírky, když by mi mohla prostě poslat textovku – asi si myslí, že je to takové osobnější –, ani proč si je všechny schovávám. Asi si to taky myslím.

S lasagnemi a lístečkem jdu do svého pokoje, lísteček schovám do šperkovnice, která už je jimi přecpaná, a spálím si jazyk o lasagne. Na youtube si pustím návod, jak si udělat žehličkou na vlasy plážové vlny, a zapnu svoji žehličku, abych si je taky udělala, ale v půlce to vzdám, když dojdu k názoru, že holka v tutoriálu má jen prostě štěstí na krásné vlasy a snaží se na nich vydělat. Přeskočím na video holky v mém věku, která nakupuje v second handu, pak na JFK, kterému právě ustřelili mozek v zadní části kabrioletu, a pak na nákup jedné kosmetické guru za sedm set dolarů ze Sephory. Podle popisů pod videem klikám na odkazy na položky z jejího nákupu, zatímco říká, že má fakt vážný problém a že si bude muset smazat aplikaci Sephory, aby přestala nakupovat všechny odstíny produktů, které ani nevyzkoušela.

Objednám si stejné odstíny krémové tvářenky jako ona, až na Venetian rose, který je vyprodaný, a na mé bledé pleti by stejně vypadal příliš drsně. Vím, že tvářenka mi nezmění život, ale je fajn během těch tří dnů, než mi všechno doručí, věřit, že by mohla. Je fajn věřit, že jediný rozdíl mezi mnou a Margot Robbie je krémová tvářenka. Je fajn věřit slibům, i těm prázdným, napsaným roztomilým písmem na zadní straně kartonových obalů. Hlavně těm. Na tom, jak jsou konkrétní, psané pěkným drobným fontem, který působí věrohodněji než slova vycházející z lidských úst, prostě něco je.

Vyplním stránku s doručením a stránku s platbou a pak se mi rozbuší srdce, když se posunu k tučnému, červenému, hrozivému tlačítku OBJEDNAT. Kliknu na něj a mé tělo zaplaví směsice lítosti a vzrušení. Směs tak silná, že nenechává místo jakýmkoli pocitům ukrytým pod ní.

S chuťovými pohárky, co mi zbyly po prvním soustu, dojím lasagne, pak si umyju obličej, vyčistím zuby a mačkám si beďary, i když vím, že bych neměla. Zalezu do postele, ale nemůžu spát, tak místo toho scrolluju.

Večer zakončím naplněním košíku na Sheinu, navzdory proklaté etice rychlé módy, protože je to jediné místo, kde koupíte dvoje kalhoty za dvanáct babek. U všech položek se objevuje varování před rakovinou, což oceňuju, protože mi to pomáhá stanovit priority v košíku. Sametové kalhoty? Za rakovinu nestojí. Krátký top? Ten zůstává.

3

„Jsem ztroskotanec,“ je první věc, kterou nám řekne. „Absolutní ztroskotanec.“

Je to dramatické, to ano, ale donutí mě to přestat scrollovat, což nemůžu říct o žádném z ostatních učitelů – všichni se snaží vynutit si naše přátelství, kamarádíčkovat se vtipkováním o řediteli Sandersovi, přičemž z každého jejich slova je cítit strach z postupného stárnutí, jako by uznání pár hormonálně rozbouřených příslušníků gen Z znamenalo, že pořád mají co říct. Že jsou ještě ve hře. Že ještě mají nějakou cenu jako lidské bytosti.

„Tohle nebyl můj sen,“ říká pan Korgy, přechází tam a zpátky mezi lavicemi, jeho mokasíny narážejí na podlahu v hladkých, rytmických úderech. „Chtěl jsem být spisovatel. Romanopisec. Ale nedokázal jsem se vyrovnat s nejistotou, kterou to obnáší. Nedokázal jsem přijmout proměnlivé, nesouvislé potůčky příjmů. Kritické pohledy přátel mých rodičů. Jak to jde s románem, šampióne? Nejistotu. Vybral jsem si, že si chci moct dovolit objednávat jídlo ze své oblíbené thajské restaurace místo živoření na ramen nudlích. Vybral jsem si chození s kamarády na zápas místo toho, abych posílal své povídky do časopisů. Vybral jsem si, že budu sledovat svůj oblíbený seriál, místo abych dokončil kostru příběhu. Vybral jsem si pohodlí místo toho, abych vsadil sám na sebe.“

Pan Korgy mě začne okamžitě přitahovat. Tak náhle, že mě to děsí. Tak silně, že jsem z toho zmatená. Ne že by byl vysloveně neatraktivní. Kdysi to rozhodně byl sběratel trofejí. Kdysi. Ale kouzlo vybledlo. Atrofovalo. Uvadlo vlivem drsného rozkladu středního věku. A teď mu zbývají jen hluboké oči a okouzlující úsměv, poslední zbytky kdysi hezké tváře.

Kluci, se kterými jsem chodila, byli všichni pěkní. Možná ne jako hvězdný zadák, ale ten typ, co se díky našpuleným rtům anebo opálené pokožce napnuté přes zbrusu nové břišáky dostane aspoň pár holkám do kalhotek. A přesto je to, co cítím k panu Korgymu, intenzivnější než cokoli, co jsem cítila k nim.

Možná že jsou atraktivita a přitažlivost dvě různé věci. Možná to, co jsem cítila dřív, bylo… ocenění, za dobrou postavu, obličej nebo účes. Za atraktivitu. Možná je přitažlivost primitivnější a nedává smysl. Něco, co cítíte v těle, nepřemýšlíte o tom hlavou.

„Zaujalo vás něco z toho?“ ptá se pan Korgy a dojde ke svému stolu. „A pokud ano, proč? Neřekl jsem nic chytrého, vtipného, moudrého ani duchaplného. Tak proč jste najednou začali dávat pozor?“

Vykasá si nohavice a opře se o okraj stolu.

„Všichni jsme naprogramovaní tak, abychom souzněli s pravdou,“ říká. „Všichni po ní toužíme, a když ji slyšíme, poznáme ji. Navzdory všem povrchním rozhovorům, tlachání a maskám každodenního života, na které jsme si tak zvykli, zoufale toužíme po tom, co se skrývá pod nimi. Proto po vás v rámci úkolů v této třídě budu žádat, abyste do své práce vnesli pravdu. A pokud to požaduji po vás, myslím, že je fér dát vám na oplátku to samé. Abych šel příkladem. Svou pravdou. Pravdou o tom, jak a proč jsem se dostal sem, kde jsem dnes, devětatřicetiletý učitel posledního ročníku na střední škole West High v Anchorage na Aljašce. Pravdou o tom, proč jsem ztroskotanec.“

Moje vagina tepe. Nejde o jeho neúspěšnost. Nevím, čí vagina by tepala kvůli něčemu takovému. Jde o to, že je schopný se tak sám nazvat. Že je schopný brutální upřímnosti ohledně svých výčitek, svého postavení, svých nedostatků. Nemaskuje je tak, jak to dělají všichni ostatní, když předstírají, jak je naplňuje práce od devíti do pěti a jednou ročně dovolená kamkoli, kde byly na Kayaku zrovna slevy. Na to, že hrdě platí včas daně nebo mají vždycky aršík známek v zásuvce „pro případ nouze“ hned vedle tuby mastičky na bolest a náhradní nabíječky. Tohle je někdo, kdo čelí, s hlavou vztyčenou, neuspokojivé realitě, do níž ho život zavál, a je ochotný být ohledně toho upřímný a zranitelný.

Studuju řídnoucí vlasy a póry na nose pana Korgyho.
Popraskané žilky rozpínající se po okrajích jeho nosních dírek. Nevýraznou čelist a vrásky kolem očí. Jeho takzvaně neatraktivní rysy, které mě tak přitahují. Je to mučivé. Opojné. Nevyhnutelné. Tenhle druh přitažlivosti. Už vím, že ho dostanu, jen nevím, jak to udělám.

4

Třese mi prsy před obličejem a nakrucuje se v odporně růžové kabince. „Bože, tohle mi sedí mnohem líp! Koukněte na moje prsa!“ říká.

Po celém dni, kdy se rozmrzelé zákaznice dožadují zboží, co nemáme skladem, a přitom na sebe nastříkají polovinu lahvičky toaletní vody s vůní maracuji, si potřebuju připomenout jednu z výhod práce ve Victoria’s Secret: pomáhat ženám cítit se lépe. Není to tak těžké. Někdy stačí jen dobře padnoucí podprsenka. Zvedněte prsa a sebevědomí přijde samo.

Většina obchodů v nákupním centru v posledních letech zavřela – Dick’s Sporting Goods, Barnes & Noble, Claire’s –, protože už si nikdo nehraje venku, nečte ani nenechává šestnáctileté holky propíchnout dětem uši. Zaniklo tolik obchodů, že obchoďák začíná kdykoli kromě akcí, jako jsou Black Friday a Boxing Day, působit postapokalypticky. Prázdný obchod za prázdným obchodem – vytrhané koberce, stržené mříže, cedule s nápisem 75 % SLEVA VŠECHNO MUSÍ PRYČ, které visí ve výlohách nakřivo. Poslední přeživší jsou ti, kteří prodávají ženám sebevědomí – v kelímku (Lush), lahvičce (Bath & Body Works), pudru (Sephora), kabelce (Michael Kors) nebo podprsence (Victoria’s Secret). Máme taky food court.

„Ty mrchy v Macy’s tvrdily, že mám 36C… fuj,“ říká žena a plácne se do tváře. „Bože, padesát osm a konečně budu mít první podprsenku, která mi padne. Můžu vás pochválit u manažera nebo někoho jiného?“

„No, až něco koupíte, na spodní části účtenky je webová stránka. Můžete na ni zajít a vyplnit dotazník. Nebo ne. O nic nejde.“

„O nic nejde? Prosím tě, zlato. Nepodceňuj se tím svým ,o nic nejde‘. Slyšíš mě? Nemám ráda, když se ženy podceňují, strašně mě to štve.“

„Aha. Omlouvám se.“

„Neomlouvej se hned, to je ještě horší. Ještě víc se podceňuješ,“ říká. „Na něco se tě zeptám. Znáš svou hodnotu?“

Ta otázka mě zaskočí, zvlášť když přijde od ženy, která přede mnou stojí nahoře bez, s rozcuchanými vlasy a nulovými hranicemi. A taky neznám odpověď. Vlastně ani otázku. Co to znamená? Jak člověk pozná svou hodnotu? Co tvoří hodnotu? Je mi sedmnáct a mám špatné známky. Žiju v bytě o rozloze osmdesát tři metrů čtverečních s matkou samoživitelkou.

Devadesát devět procent toho, co jím, jsou věci prodávané v 7-Eleven. A vím, že se říká, že s hodnotou se člověk rodí, že je to něco, co máte ze své podstaty jako lidská bytost, ale já si tím nejsem tak jistá. Lidi přikládají příliš velký význam tomu, co to znamená být člověkem. Jsme jen lidi. Jsme jen nechutní lidi, kteří serou, prdí a šoustají. Jedí moc mléčných výrobků, hledají smysl života ve svých iPhonech a trpí alespoň jednou nediagnostikovanou duševní poruchou. Lidi, kteří možná nemají vůbec žádnou hodnotu. Zdá se mi ale moc náročné jí tohle všechno vysvětlovat, a tak jen přikývnu a řeknu: „Jo, myslím, že jo.“

5

Skopnu boty, vyčůrám se, umyju si ruce, vyluxuju, hodím do mikrovlnky pár pizza rolek Totino a zkontroluju kuchyňský ostrůvek.

Kočko – jsem u Tonyho a pak mám noční směnu. Koupila jsem ti brownie. Chybíš mi, zlato.

Pusu, máma

Pizza rolky vybuchly, ale stejně sním těsto, zbytky sýrových vnitřků pak seškrábu ze stěn mikrovlnky a s brownie a papírkem zamířím do svého pokoje. Nacpu ho do šperkovnice a brownie do pusy a převleču se do tepláků a oversize trička s nápisem Nirvana, ačkoli neznám ani jednu jejich písničku.

Na posteli se měním v internetem živený přízrak, který mě přenese přes dobu od deseti večer do dvou ráno, modré světlo se mi vpíjí do pórů a podezřelé teplo, které vyzařuje z notebooku, mi osvětluje obličej a klín, spaluje mi vaječníky.

Sleduju vlogy bohatých teenagerů s příšernými účesy, jak darují cizím lidem ferrari, pozornost od veličenstev youtube, a přemýšlím, co jsem udělala špatně, jak jsem se mohla narodit do věku internetu a tolik s ním nesouznít. Dívám se na vlákno videí z jedenáctého září, kde lidi skáčou z hořících věží, pak přeskočím na třicátnici, která si organizuje zásuvku s ponožkami. Sleduju stará vystoupení olympijských gymnastek a vlákno kanálu Jubilee, kde lidi testují vlastní gaydar a zkoumají, kdo má plastiku. Koukám se na stulené mořské vydry a matku vyslýchanou kvůli vraždě vlastního dítěte – přiznává, že batole utopila v dětském bazénku na dvorku.

Pak začnu nakupovat. Otevírám záložku za záložkou. Vyhladověle, agresivně. Shein, Forever21, Princess Polly, Amazon, Target, Etsy, H&M, Zara, Yes Style, Boohoo. Plním košík za košíkem. Tílka a kalhoty, košilky a svetříky, boty a náramky a levné džíny, které určitě budou smrdět formaldehydem. Zběsile překlikávám ze záložky na záložku, pak se kouknu do aplikace Bank of America. Zbývá mi 197 dolarů a další peníze dostanu až v pátek. Mám málo benzínu a potřebuju si ve Walgreens koupit tampony, navíc ještě jídlo, které zapomene koupit máma. Forever21 má slevu 70 % na celý nákup, takže to bude Forever21. Jediným kliknutím přijdu o sto dolarů a zaplaví mě pocit viny, okamžitě vím, které kousky jsou chyba. Kam asi budu nosit kimono a kdy asi vytáhnu turecké kalhoty a proč jsou pro mě tahle uvědomění absolutně nedostupná, dokud nekliknu na tlačítko OBJEDNAT? Možná to chce tenhle typ závazku, abyste poznali, že jste se vůbec neměli k něčemu zavazovat.

Agresivně obnovuju stránku s e-mailem a čekám, až mi přijde potvrzení objednávky, ale oči mi ztěžknou a usnu, notebook mě tlačí jako vyhřívaná deka.

6

Druhá hodina pana Korgyho je o tom, jak velcí básníci nalézají univerzální pravdy v detailu. Prská a divoce gestikuluje, ale ostatním je to navzdory jeho zápalu u prdele. Pod lavicemi se dotýkají nohama, studují vlastní nehty, kreslí si do sešitů. Nevidí ho a neslyší. Ale já ano. Vidím smutek v jeho očích. A hlubokou touhu, aby někdo s jeho slovy souzněl. Touha po souznění. Možná právě o tom je vášeň – smutek plus touha po souznění.

Celou hodinu o něm sním. Sny, o nichž jsem nevěděla, že je mám, o věcech, které jsem nevěděla, že chci. Zvrácené sny.

Představuju si, že si jeho vůni naliju do lahvičky od parfému a budu si ji na sebe stříkat během dne, abych voněla jako on – po borovicích a pižmu a slaboučkém závanu parfému B.O.

Představuju si, že mu vyhrnu košili a dotknu se jeho pupku. Budu pozorovat, jak se zatřese. Prohlédnu si kudrnaté chlupy na jeho břiše a olíznu je, až se narovnají.

Představuju si, jak se skrčím pod jeho stolem a rozepnu mu kalhoty, zaslechnu zvrhlý zvuk pásku padajícího na zem, pak mu sáhnu do zmačkaných boxerek a vezmu do dlaně jeho vrásčité koule. Pošimrám je. Hraju si s nimi, až se zase napnou příslibem.

Nikdy dřív mě ničí nechutné partie nepřitahovaly. Jen ty pěkné. Ty hladké, čisté, oblečené a učesané a přepásané. Ale s ním chci i tohle všechno. Dokonce i ty nechutné kousky. Především ty nechutné.

„Jako první úkol chci, abyste napsali báseň,“ řekne pan Korgy, opírá se přitom o okraj katedry. „Krátkou, jednoduchou báseň. Začínat musí slovy: Jsem z. Zbytek je na vás.“

Zazvoní zvonek.

„Do čtvrtka,“ řekne a zvedne ruku, aby si zastrčil pramen vlasů za ucho. Stříbro jeho snubního prstýnku se odrazí v ostrém světle zářivky a oslní mě.

7

„Nemůžu uvěřit, žes mi to neřekla!“ prohlásí Frannie, když se potkáme na trávníku cestou ke školnímu parkovišti.

„Hm, o nic nejde. Nebylo to mezi náma nijak vážný.“

„I tak! Rozchod je velká věc, ať je to s tvojí spřízněnou duší, nebo s Randy Julepem,“ řekne, pak se zastaví a popadne mě za paži, abych se taky zastavila, kulaté oči má ještě vytřeštěnější než obvykle a najednou zvážní. „Waldo, jsi moje nejlepší kamarádka…“

Ošiju se, protože ten výraz tak dovedně použije jako zbraň, působí hrozivě, jako strašidelná panenka, která obživne na konci hororu, a kráčí směrem k vám se zelenýma očima plnýma agrese. MOJE. NEJLEPŠÍ. KAMARÁDKA.

„… a nejlepší kamarádky si říkají všechnóóóóó.“

Z toho se taky ošiju, ze způsobu, jakým protahuje konce slov. Ze „všechno“ je „všechnóóóó“. Z „myšlení“ je „myšlenííííí“. Z „říkám si“ je „říkám sííííí“. Dřív se mi to zdálo roztomilé. Teď už je to jenom otravné. S jedním é na konci.

Když jsme se potkaly, byly jsme nerozlučné. Každý den po škole jsem chodila k Frannie domů. Milovala jsem, jak je to tam prostorné a čisté, s klenutými stropy a drahým poplašným systémem a vestavěnými spotřebiči. Prozkoumávaly jsme věci na tvoření, které patřily Franniině mámě, a vyráběly korálkové náhrdelníky a lepily věci z dřívek od nanuků, dělaly jsme vlastní svíčky a kartičky přátelství. Na trávníku jsme si natáhly vodní skluzavku a měly jsme odřená břicha, jak moc jsme se klouzaly. Na dvorku jsme postavily stan a kempovaly v něm tři dny v kuse. Na rohu její ulice jsme v létě prodávaly limonádu a v zimě horké kakao, kelímek za dolar. Všechno bylo dobré.

Až do jedné přespávačky u Frannie doma na začátku deváté třídy. Máma odjela na poslední chvíli na výlet do Vegas se svým tehdejším přítelem, takže jsem byla u Frannie celý týden. Byla jsem tehdy zvyklá, že mě zahrnují do svých náboženských aktivit. Nevadilo mi to. Jasně, ze sklánění hlavy při rodinné modlitbě třikrát denně mě bolelo za krkem a nikdy jsem nepoznala žádnou narážku, když jsme hráli šarády s Knihou Mormonovou při domácím rodinném večeru, ale o nic nešlo.

Jenže tentokrát jsem s nimi šla přímo do kostela. Půjčila jsem si jedny Franniiny šaty s nadýchanými rukávy, které mě během celého setkání škrábaly. Pak jsem s ní šla na hodinu náboženství. A ta byla o přátelení se s těmi, kdo nemají přátele. A jak je to velkorysé. Jak je to dobrá charitativní práce. Jak si tím předcházíte Boha. A já jsem se podívala na Frannie a její oči zářily poznáním, v těch slovech slyšela samu sebe, jak sedí na kraji židle, skoro přepadává z toho čirého, dychtivého dobrodinství. Uvědomila jsem si, že já jsem ta bez přátel, se kterou se spřátelila. Pěkný kousek na její razítkovací kartičku pro Boha. Vylepšení k její spáse. Byla jsem charita.

Chtěla jsem jí zařvat do obličeje, že taky nemá žádné kamarády, že kdyby neměla mě, byla by na obědě v jídelně sama u stolu. Ale pak hodina skončila a Frannie si stoupla do půlkruhu, kde si vyměňovali záložky se spolužáky. S jejími kamarády. Došlo mi, že je má.

Chtěla jsem se přes to přenést. Někdy mi připadalo, že se mi to povedlo.

„No, kdyby ses potřebovala vyplakat nebo sis jenom chtěla popovídat, víš, že jsem tady,“ řekne Frannie a v té chvíli si uvědomuju, že jsem se přes to nepřenesla. Je mi zase třináct. Sedím na studené skládací židli a mám pocit, že jsem případ pro charitu.

„Jasně, díky,“ prohlásím ostřeji, než jsem chtěla.

„Není zač,“ řekne Frannie hrdá na svou vlastní štědrost.

Pustí mou ruku, takže můžeme pokračovat směrem ke svým autům. Hrabe se v batohu a hledá klíčky a já v něm zahlédnu fíkový balzám na rty od Glossier a sprchový gel Aesop s vůní gerania, po kterém voní jako deštný prales. Vždycky se mi líbilo, jak voní.

„No, tak já jdu tudy…“ Frannie se pohne ke svému autu, zářivě vanilkovému Mini Cooperu, kterého jí rodiče koupili ke sladkým šestnáctinám.

„Já jdu tudy,“ řeknu, pokývnu směrem ke své otřískané Toyotě Camry z roku 2001, kterou jsem koupila za osm set babek.

„Uvidíme se,“ řekne, pak se otočí. „A hele, vážně, jsem tu pro tebe. Kdybys mě jakkoli potřebovala, zavolej.“

„Zavolám,“ odvětím, ačkoli se to nestane.

A každá zamíříme jiným směrem ke svým autům.

8

„Jsem z Carlose a Sierry,“ začíná Vanessa a hlas se jí rozněžněle chvěje. „Jsem z lásky. Jsem ze slunce a měsíce v Blížencích. Jsem ze stojek na rukou a stánků s limonádou a z toho, že se za sebe umím postavit. Jsem z hraní pexesa a rovnátek. Jsem ze skákání přes lano a dvojitých rande. Jsem z nadějí a snů.“

Zní to jako výstřižek z časopisu American Girl. Podívám se na pana Korgyho, odhaduju, jestli se mnou souhlasí. Jestli je to chvíle vzájemné sounáležitosti, kterou bychom mohli sdílet. Chvíle, která nás sblíží, sjednotí v našem posudku. Ano, řeknou naše oči, znělo to jako výstřižek z časopisu American Girl.

Ale pan Korgy se ani nehne. Vanessa se nedočkavě rozhlíží. Někdo zakašle.

„Děkuji,“ řekne nevzrušeně. „Máme čas ještě na jednu.“

Vypadá dobře. Dnes je hladce oholený a fialový kardigan působí veseleji než bahnitě hnědé, co měl v předchozích dvou dnech. Je to určitě osobitý kousek, který si nejspíš obleče jen tehdy, když je obzvlášť povzbuzený vyluštěním křížovky v New York Times nebo po týdenním vážení, při kterém se přiblížil o kilo nebo dvě ke své cílové váze. Ať už dneska slaví cokoli, mám z toho radost.

Doufám, že taky vypadám dobře. Pro něj. Vstala jsem o čtyřicet pět minut dřív než obvykle, abych si pocvičila ruce při tvorbě plážových vln. Během natáčení jsem zhlédla tři tutoriály a u posledního pramínku už jsem se vydatně potila a bolela mě ruka, ale vytrvala jsem. Dokonce i ten nepoddajný střapatý kousek u krku je hladký a krásný a lesklý. Nikdo by neodhadl, jaké mám geny. Tak jak to mám ráda.

Dala jsem si načas i s make-upem. Linky mám dokonale přesné a rovnoměrné, opatrně jsem si nanesla korektor na nedokonalosti a rozetřela ho pak štětcem, místo abych si ho rozmazala jako obvykle, vsedě na záchodě během čůrání, jednou rukou nanáším korektor a v druhé mačkám toaletní papír připravený na utření. Dokonce jsem použila svou „lepší“ řasenku (cestovní velikost Benefit Fanfest, kterou jsem dostala zdarma při nějaké akci v Sephoře) místo té žmolkaté z drogerie, kterou používám už šest měsíců po datu spotřeby.

Otevřela jsem skříň dokořán a prohrabávala se přeplněnými věšáky, snažila se dát dohromady outfit, který by se podle mě panu Korgymu líbil nejvíc. Než polovina skříně skončila na posteli, skoro jsem se rozbrečela.

Váhala jsem, jedna moje polovina věděla, že tělo vynahrazuje všechno, co mé obyčejné tváři chybí, tak proč to nevyužít ve svůj prospěch? Druhá byla přesvědčená, že pan Korgy je dospělý muž. Zralý. A dospělé zralé muže nevzruší pár pružných prsou tak jako studenty posledního ročníku na střední. Pokud jde o ženy, mají vytříbenější vkus. Chtějí kultivovanou ženu. Ženu, která čte knihy a vydrží sedět na baletu. Ženu, která si cení svého těla natolik, že ho nevystavuje na odiv. Ženu, která si váží sama sebe.

Nejdřív jsem sáhla po něčem trochu akademickém: košile s knoflíky, svetr s argylovým vzorem, kalhoty, oxfordky a „vtipné ponožky“. Jenže jsem se cítila moc nemoderně, tak jsem kalhoty vyměnila za plisovanou sukni s punčochami, což bylo o trochu lepší, ale pořád jsem vypadala jako holka, která vám touží nadšeně sdělit, že její vysněná dovolenková destinace je Hobitín na Novém Zélandu. Tak jsem sundala punčocháče, ale nechala si sukni a košili, aby to vypadalo akademicky, a přes košili jsem si oblékla korzetový top, abych zdůraznila svou postavu, a natáhla nadkolenky, aby to celé dostalo trochu sex-appeal – protože ať už dospělý muž touží po ženě, která čte, taky chce, aby uměla kouřit péro.

„Waldo,“ říká pan Korgy. „Nechceš se podělit se třídou?“

Přikývnu, mým tělem přitom projede horká vlna nervózní energie. Prsty sevřu papír, jako se děcko drží mantinelu na kluzišti. „Jsem z bělošského karavanového městečka. Jsem z matky, která je současně žádoucí a nepřítomná. Jsem z otce bez tváře. Jsem z nedopalků cigaret a pozdních omluv. Jsem z pubertálních slibů tenkých jako papír. Ze zadního pokoje na párty u někoho doma. Z trochu moc velkého množství Hennessy. Z minimální mzdy a minimálního úsilí. Z lítosti a chyby. Z jedné opilé, nadržené noci.“

„Dobře,“ říká pan Korgy. V obličeji má kamenný výraz a mluví vyrovnaně, ale jeho oči říkají něco víc. Že je ohromený. Že se mu líbím. Že mě vidí.

Po hodině běžím chodbou, proplétám se davem studentů. Otevřu dveře záchodů a schovám se do kabinky. Loktem zamknu a jednou rukou hledám instagramový účet pana Korgyho, zatímco druhá mi vklouzne do džínů a pod lem tang.

Úvodní fotka je špatně ořízlá, od krku nahoru a bez vršku hlavy. Na sobě má hnědou manšestrovou košili – asi ten den nevyřešil křížovku v Timesech – a široce se usmívá, modré oči tak přitažlivé, dokonce i na fotce velké jako můj nehet. Kliknu na profil, vychutnávám si své směšné vzrušení. Moc velké na tak malou fotku. Na člověka, kterého neznám. Na učitele.

Jenže co je špatného na malém zaláskování? Na něčem, co je tak příjemné? Dál se dráždím pravou rukou a levou projíždím profil, dolů, dolů a ještě dolů na další fotky. Kliknu na fotku pana Korgyho převlečeného na halloween za kovboje Woodyho z Příběhu hraček, v ruce batole oblečené jako Buzz Rakeťák, které si slintá na skafandr. Kliknu na další fotku, pan Korgy se ženou na večeři v zešeřelé restauraci, naklánějí se k sobě nad kouskem čokoládového dortu s jedinou svíčkou. Kliknu na další, předpokládám, že tu pořídil profesionál, protože všichni jsou lépe oblečení a sladění, v džínech a červených svršcích – pan Korgy má svetr s krátkým zipem u krku, jeho žena rolák a jejich dítě flanelku. Jsou v jabloňovém sadu. Pan Korgy drží košík dokonalých jablek. Manželka má ruku na jeho zádech a dítě běží směrem k fotoaparátu. Všichni vypadají tak nadšeně, že by je ta radost mohla roztrhnout zevnitř. Přiblížím si obličej pana Korgyho, jako bych z větší blízkosti mohla zahlédnout pravdu. Únava. Odpojení. Znamení, že to je možná ta jedna fotografie, jejíž pořízení zabralo dvě hodiny. Z balíku tří set, které si se ženou rozložili na kuchyňské lince a vybírali. Zoufalí ze záběrů, na kterých dítě křičí nebo se ona mračí nebo on vypadá moc unaveně. Otrávení, že nenašli žádnou dobrou. Až na tuhle. Tahle se povedla. Tahle byla jasný favorit, jediný favorit. Nejpřesvědčivější snímek, ten, co nejlépe prodá „šťastnou rodinku“.

Jenže v tváři pana Korgyho nic takového nevidím.

Zase si ho oddálím, zírám na tu nesnesitelnou, upřímnou radost rodinné jednotky. Na ten druh rodinného štěstí, které jsem nikdy nepoznala. A najednou se to, co bylo před dvaceti vteřinami fajn, ve mně srazí.

Vrátím se na profil a posouvám dál, dál, pár let zpět, až na konec jeho účtu. Kliknu na jednu fotku, na které je sám. Na stole před sebou má napůl ozdobenou perníkovou chaloupku. V ruce drží zdobicí sáček s polevou a na nose má přilepený želé bonbon. Směje se. Pořádně. Na žebříčku smíchů je to takový ten řehot, co se vám přihodí jen párkrát do roka. Sdílí ho s osobou, která je na druhé straně foťáku. Nejspíš se svou ženou, tehdy možná jenom přítelkyní. S někým, kdo ho zná tak jako já ne.

Ale na téhle fotce tu osobu nevidím. Takže můžu předstírat, že jsem to já. Můžu předstírat, že to já jsem ho rozesmála, že ho fotím, že ho znám lépe než kdokoli jiný. Začnu se dráždit rychleji a rychleji a rychleji, až se moje tělo svíjí v záchvatech rozkoše.

Potom se umyju. Dávkovač mýdla je prázdný, takže jen vodou. U vedlejšího umyvadla je Vanessa.

 „Líbila se mi tvoje báseň,“ říká.

 „Díky.“

Dívá se na mě, čeká na kompliment, který jí ale nemůžu upřímně vrátit, tak jsem neupřímná a ona ten rozdíl zřejmě nepozná. Odcházím a cestou si čichám k prstům.