Přeložila Jana Milotová

THEO OF GOLDEN

Copyright © 2023 by Allen Levi

All rights reserved.

Translation © Jana Milotová, 2026

ISBN 978-80-249-6041-8

Tento román věnuji Cubbymu Culbertsonovi

jako projev vděčnosti za naše dlouholeté přátelství a připomínku – jen tak mezi námi –, že jsi mi slíbil koupit si sto výtisků knihy, pokud ti ji věnuji.

Bude to hotově, nebo na účet?

„Ellenina povadlá svatozář.

Botky k Vánocům Lamishy W.

Bobbova lahvička léků.

Nalezené pírko nepřítomné sojky.

Říjnová obloha nad řekou Oxbow.

Přímořská krajina v Biscopu.

Golden ten rok hýřil modří.“

Z brožury k výstavě umění

v galerii Zila

PROLOG

Theo strávil v Goldenu pouze jeden rok, od jara do jara. Přijel těsně před Velikonocemi, kdy se Boughery a Promenáda staly mořem kvetoucích dřínů a azalek. Kdy se na každém odkrytém povrchu ve městě jako citronová patina usadil pyl.

Postupem času jeho přátelé zjistili, že má velkou slabost pro řeky. Ať už pro Douro z jeho dětství, Seinu z dní jeho slávy, Hudson po odchodu do penze, nebo půl tucet dalších, protékajících různými městy, v nichž se usadil. Měl v sobě jakýsi říční instinkt, který ho přitahoval k tekoucí vodě. Možná to mělo něco společného s tím, že vyrostl v přímořské zemi. Možná má každý syn Portugalska v krvi nepokojného Magalhãesova ducha.

Ať už byl důvod jakýkoli, není překvapivé, že se v Goldenu rozhodl zabydlet u řeky Oxbow. Ze svého zadního okna, směřujícího na západ, na ni měl výhled v kteroukoli denní dobu. Když ve třetím patře vyšel ze zadních dveří, také ji slyšel. Alespoň to tvrdil. Na každém místě a v každou hodinu. Kdykoli zavřel oči, cítil ji. Vnímal její odhodlané směřování k zálivu, její klikatou cestu na jih a radostné spění k Atlantiku.

Jen jeden rok. To není tak dlouho. Ale dost dlouho na to, aby si vytvořil vlastní proud a vtáhl do něj ostatní. Aniž by to věděli, přitáhl k sobě celou skvadru – Ashera, Tonyho, Ellen, Basila a desítky dalších. Všechny je unášel vír jménem Theo.

Vznášeli se na vlnách.

Pluli.

Nabírali na síle a rychlosti.

Směřovali k oceánu, o němž v té době věděli jen málo.

Ale při pohledu zpět by všichni řekli – v poctě starému Portugalci s melodickým hlasem a náznakem úsměvu neustále hrajícím na rtech – „naše srdce“, slovy kazatelovými, „planula pro něj naše srdce“.

KAPITOLA 1

První den v Goldenu se Theo probudil brzy. Odhrnul záclony ve svém hotelovém pokoji a prohlédl si jižanský úsvit. Přiletěl předchozího odpoledne ze svého domova v New Yorku, kde právě zuřila zima – se směsicí sněhu a ledu, hojně propíranou v novinách –, jež přišla až na samém konci sezony. Let do Atlanty (soukromým letadlem) a cesta dále na jih do Goldenu (v limuzíně Lincoln Town Car s řidičem) ho přenesly do světa tepla, rozkvetlého nesčetnými odstíny zelené, žluté, levandulové a růžové.

Nyní, po klidném spánku, stál pár centimetrů od okna a zhluboka dýchal. Jako by do sebe skrz skleněné tabule chtěl nějak nasát ranní svěžest. S obdivem upřel zrak na první známky jara.

Jeho pohled se přesunul na široký, klikatý tok řeky Oxbow, nad jejíž hladinou se vznášely cáry mlhy.

Ze třetího patra a v matném světle úsvitu Theo rozpoznal mnoho památek, které si před cestou nastudoval: dlážděné ulice, železárnu, staré bavlněné sklady, předválečné duby.

Ale tři patra nad zemí nebyla pro někoho s jeho zvídavou povahou zdaleka dost blízko. Proto se pohodlně oblékl, prohlédl se v zrcadle, upravil si límec a šálu a zhasnul světla. Na kliku dveří pověsil cedulku „Nerušit“ a sešel po schodech do hotelové haly. Smekl klobouk před recepčním a vyšel do chladného rána, dychtiv projít se po ulicích, než se zaplní provozem. Krom kavárny a malé restaurace byly všechny obchody podél Broadwaye ještě zavřené. Theo měl na svou procházku chodník téměř celý pro sebe.

Neměl žádný konkrétní cíl ani záměr. Kdykoli spatřil nějaký předmět nebo výhled, který ho zaujal – a on byl muž, jenž se velmi snadno nechal uchvátit –, zastavil se a zdržel, dokud nebyla jeho zvědavost uspokojena.

Zaujala ho například ozdobná kovářská práce na fasádě rohového domu. Kdo ji vyrobil? Kdy? Jak?

Zaujala ho kompozice cihel ve staré, ale dobře zachovalé budově, v níž nyní sídlila přijímací kancelář vysoké školy.

Zaujala ho pamětní deska vyprávějící příběh středového pásu zvaného Promenáda, jenž vedl prostředkem Broadwaye. (Ať už žil nebo cestoval kdekoli, Theo si zvykl číst historické pamětní desky, což zdatně svedl v pěti jazycích.)

Zaujala ho moderní socha poblíž vchodu do univerzitní školy pro zdravotní sestry.

Zvláštní pozornost věnoval malému ptáčkovi, jenž seděl na lavičce u chodníku a žebral o drobky.

Theo se zastavil, s rukama za zády se mírně předklonil a zašeptal hladovému tvorečkovi: „Je mi líto, milý příteli, ale dnes ráno ti nemám co dát. Možná zítra? A přestaň si stěžovat. Buď rád, že nejsi v New Yorku.“

Zvedl prázdnou lahev od piva a vhodil ji do nedalekého koše.

V jednu chvíli vytáhl z kapsy malou lupu, aby si prohlédl fialový květ azalky.

A tak dále a tak dále.

Tyto zajímavé zastávky proměnily Theovu procházku v pomalé plazení. Než urazil dva bloky, ranní provoz zhoustl, chodníky se začaly plnit studenty a obchodníky a parkovací místa po obou stranách Promenády, jež předtím zela prázdnotou, byla nyní téměř plná.

Ale to nevadilo.

V tento den a v dohledné budoucnosti neměl Theo žádné termíny, žádné schůzky a žádné povinnosti. Mohl si svobodně užívat bezstarostnosti neomezeného rozvrhu a plné anonymity. Byl pouhým turistou.

V městečku nikoho neznal.

No… možná jednoho člověka.

Ještě nevěděl, jak dlouho tu zůstane – týdny, měsíce, déle? –, ale velmi brzy se mu jeho nový dočasný domov zalíbil.

První dojem: jedná se o velmi příjemné místo s výstižným názvem.

Golden.

KAPITOLA 2

Když Theo zakončil svou procházku po Broadwayi, vrátil se do malé kavárny, kolem níž prošel ráno. U vchodu do podniku visela jako voňavý oblak vůně kofeinu (a fungovala jako velmi účinná reklama).

Na okně vedle dveří byl zlatým písmem s černým obrysem vyveden nápis:

Kalich

Light Street a Broadway

Pondělí až čtvrtek, 6:00–22:00

Pátek a sobota, 7:00–23:00

Neděle, 8:00–18:00

Jakmile Theo vešel dovnitř, zhluboka se nadechl a rozhlédl se po místnosti. Všemožní lidé – sedící i stojící, osamělí i v malých skupinkách různých generací, etnik a oblečení – se tu shromáždili, aby se stali svědky magnetické přitažlivosti obchodu.

Mezi stoly a přicházejícími zákazníky s občasným zašeptáním „promiňte“ obratně proplouval mladý muž opouštějící budovu. Na zádech měl pověšené violoncello a v ruce třímal kávu. Když zachytil Theův pohled, usmál se, kývl a pozdravil ho. Ve velkých městech, kde Theo strávil většinu svého života, bylo něco takového neobvyklé, dokonce podezřelé. Teď ale na gesto odpověděl kývnutím a úsměvem a vydal se ke krátké frontě, kde se přijímaly objednávky.

Okamžitě cítil, že by se tu mohl stát pravidelným hostem, a tato intuice se během roku, který v Goldenu strávil, potvrdila.

Kéž by káva byla stejně bohatá jako zdejší atmosféra, pomyslel si.

Toto přání se však zdálo nepravděpodobným.

Theo byl zvyklý na silnou evropskou kávu – v Lisabonu na abatanado a café pingado, v Madridu na café con leche, v Bologni na espresso a v Marseilli na café noisette. Americké kavárny často nesplnily jeho očekávání – dokonce i v New Yorku, kde na každý vynikající šálek, jenž vypil, připadalo půl tuctu zklamání. Lidé mu vždy opakovali, že má nepřiměřeně vysoké nároky.

Starý muž pozdravil baristu za pultem, objednal si, vyzvedl si svůj nápoj a usadil se do křesla poblíž.

Byl více než překvapen kvalitou espressa a už při prvním doušku přikývl na znamení souhlasu. Prohlédl si místnost: tváře zákazníků, jejich hlasy, pozdravy a gesta; péči, s jakou veselý barista vykonával svou práci; ruch u jednotlivých stolů.

Ale brzy jeho pozornost upoutala umělecká díla pokrývající stěny kavárny. Od toho okamžiku se na ně pevně upnula.

Na levé, pravé a zadní stěně viselo celkem dvaadevadesát portrétů nakreslených tužkou na bílém papíře a zasazených do černých rámů tří velikostí. Všechny byly zjevně dílem stejného umělce. A jako by odrážela zákazníky v obchodě v daném okamžiku, zahrnovala sbírka lidstvo v celé jeho škále – věku, ras a výrazů. Zkrátka portréty, portréty a ještě více portrétů.

I z dálky, která jej dělila od těch zarámovaných tváří, Theo vnímal bohatost detailů a jemnost, s jakou byly nakresleny. Měly v sobě něco, co je činilo živými. Až by se dalo téměř uvěřit, že lidé na portrétech jsou diváky dění v Kalichu, ne pouhou ozdobou na stěnách.

V mysli starého muže se začala rodit fantaskní vize: každý z dvaadevadesáti rámů je oknem. Každá tvář zobrazená v rámech patří člověku, jenž stojí před budovou a s pobavením nahlíží na zákazníky uvnitř. V noci, když je krámek zavřený, tváře na portrétech opouštějí své rámy, vstupují do obchodu, mísí se s ostatními a povídají si o tom, koho a co ten den viděly nebo zaslechly. Nasycení příběhy se vrací domů, jakmile se opět otevře.

Usmál se nad tou barevnou, byť absurdní představou. Takové věci mu přicházely na mysl často.

Měl fantazii básníka.

Ale měl také oči a mysl znalce. Ačkoli se nezávazně zajímal o mnoho věcí, o pár konkrétních se zajímal velmi intenzivně. Do této kategorie patřilo i umění portrétu.

A tak, i když velmi toužil každou z dvaadevadesáti kreseb pečlivě a pomalu prostudovat, rozhodl se počkat na vhodnější chvíli, kdy bude v obchodě méně lidí.

Prozatím drobnými, pomalými doušky popíjel espresso. Jiným způsobem by to podle něj bylo nezdvořilé, ne-li neuctivé k baristovu umění. Když dopil, vzal si klobouk, vyšel z obchodu, rozhlédl se nalevo a napravo a vrátil se do hotelu.

Později odpoledne, po obědě a krátkém zdřímnutí, se Theo vydal k řece. Prošel se po dlážděné stezce z jihu na sever a čtvrt hodiny poseděl s obličejem obráceným ke slunci. Nakonec se znovu vrátil do kavárny. Krom několika stolů obsazených studenty bylo místo prázdné.

Když Theo přistoupil k pultu, aby si objednal, nestála u něj žádná fronta.

„Vítejte zpět,“ pozdravil ho barista. „Dvakrát za jeden den.“

Thea ohromilo, že si ho ten muž pamatuje – zejména vzhledem k počtu zákazníků, kteří obchod navštívili během ranní špičky.

„Drahý příteli, dnes ráno jste mi připravil vynikající espresso. Odvedl jste skvělou práci a já vám děkuji. Vytvořil jste tu perfektní auru je ne sais quoi. Vrátil jsem se tedy pro další.“

Mladší muž se zasmál. V Kalichu francouzštinu neslýchal často. „Děkuji, pane. Pokusím se, aby příště bylo ještě lepší. Pokud nebude podle vašich představ, dejte mi prosím vědět. Mé jméno je Shep. A vy jste…?“

Shep se natáhl přes pult. Starý muž jeho ruku uchopil oběma svýma. „Přátelé mi říkají Theo. Velmi mě těší, že vás poznávám.“

Shep si v řeči starého muže všiml pečlivé výslovnosti a cizího přízvuku.

„Mě také. Co vás přivádí do Goldenu?“

„Jsem tu služebně. Ale právě teď mě velmi zajímají ty portréty.“ Theo ukázal na stěny. „Všiml jsem si jich dnes ráno a vrátil jsem se, abych si je prohlédl zblízka. Můžete mi o nich něco povědět?“

Mezitím do obchodu vešla skupinka čtyř žen a postavila se do fronty za Thea.

„Velmi rád, pane Theo, jakmile na to budu mít chvilku. Ale dám vám něco, co vám pomůže začít. Možná to zodpoví některé vaše otázky. A až budeme mít chvilku, byl bych velmi rád, kdybyste mi i vy řekl něco o sobě.“

Shep podal Theovi místní časopis, The Gold Standard. Na obálce byla fotografie kavárny, pořízená u vchodu rybím okem. Zachycovala všechny tři stěny – levou, pravou i zadní – včetně většiny portrétů. Uprostřed fotografie stál Shep a další štíhlý, mírně prošedivělý muž. Byl oblečen v džínách, tričku a tvídovém saku. Podtitulek zněl: „Umění Kalichu.“

Theo otevřel časopis, nalistoval si článek a dal se do čtení.

Začalo to jako vtip. „Co kdyby?“

„Proč by ne?“

„Možná.“

Kavárna jako umělecká galerie.

Ale právě tím se v posledních měsících stal Kalich, jeden z nejoblíbenějších podniků v centru města. Kalich se nachází na rohu Light Street a Broadwaye a jeho majiteli a provozovateli jsou Shep a Addie Carlileovi, oba goldenští rodáci.

Na počátku renovace městského centra koupili prázdnou třípatrovou budovu a téměř rok trávili víkendy a veškerý volný čas přestavbou přízemí. Když byla budova konečně hotová, opustili svá zaměstnání v bance, dva měsíce se učili řemeslu přípravy kávy v luxusní kavárně v Atlantě a nakonec otevřeli dveře podniku s velkým úspěchem a pětihvězdičkovými recenzemi. Kalich nabízí omezený výběr prvotřídních nápojů a lehkého pečiva.

Od otevření kavárny se podniku díky věrné klientele daří velmi dobře. Jeho poloha – pouhé dva bloky od divadel, restaurací, obchodů, budovy soudu a Vysoké školy umění a designu v Goldenu – zajišťuje Kalichu stálý příliv zákazníků. Ať přijdete kdykoli, mezi hosty spatříte nejrůznější tváře.

Některé z nich dokonce místnost nikdy neopouštějí!

Kalich se nachází několik ulic od domu a ateliéru Ashera Glissena, dalšího goldenského rodáka a jednoho z jeho nejvýznamnějších umělců. Během své kariéry poskytoval soukromé lekce, působil jako kurátor pro Bredlowské centrum umění, ilustroval řadu reklamních materiálů a periodik a stal se uznávaným mistrem portrétní malby.

Když kavárna otevřela, Glissen byl jedním z jejích prvních zákazníků. Tvrdí, že během několika měsíců od zahájení činnosti podniku utratil značnou část svých důchodových úspor za kávu.

Před rokem Carlileovi nabídli Glissenovi, aby některé ze svých uměleckých děl vystavil v obchodě. On tento nápad přijal a nechal se jím strhnout.

Shep Carlile vysvětluje: „Asher nám prozradil, že ho napadl nějaký námět, ale neřekl nám jaký. Asi o měsíc později se objevil s půl tuctem portrétů některých našich stálých zákazníků. Byli jsme ohromeni. Od té doby to šlo ráz na ráz. Lidem se to líbí. Někteří přicházejí jen proto, aby si kresby prohlédli. Jsme opravdu hrdí, že je tu máme.“

V současné době je v kavárně vystaveno dvaadevadesát portrétů. Všechny jsou na prodej. Jakmile se nějaký prodá, nahradí ho jiný.

Glissen o kavárně hovoří pouze v superlativech.

„Kalich se stal místní institucí, skutečným místem setkání různorodých lidí. Právě to jsem se snažil zachytit v portrétech. Má matka, která byla také umělkyní, mi vždy říkala, že každá tvář v sobě skrývá příběh. Myslím, že měla pravdu. Mé kresby jsou samy o sobě ozvěnou celého sousedství. Pracovat na nich pro mě bylo opravdu srdeční záležitostí. Jsem vděčný, že jim Addie a Shep poskytli domov.“

Glissena lze v Kalichu či jinde v centru města často zastihnout s fotoaparátem v ruce, jak fotografuje materiál pro svou další práci. Pokud jste v kavárně, možná vás požádá, abyste se podívali jeho směrem. Pokud to udělá, nebuďte překvapeni, stanete-li se součástí místní galerie.

Do kavárny dorazilo více zákazníků. Zatímco Shep připravoval jejich nápoje, Theo si článek přečetl znovu, pak vstal ze židle a vydal se do zadní části místnosti.

Na stěně tu v úhledných třech řadách po čtyřech obrazech viselo dvanáct portrétů. Každý z nich byl kompozicí hlavy a ramen. Theo vytáhl z kapsy brýle s drátěnými obroučkami a nasadil si je na uši. Pak sepjal ruce za zády a začal kresby studovat z asi metrové vzdálenosti. V jednu chvíli sklonil hlavu, aby mohl vyhlédnout přes horní okraj brýlí, v další ji zaklonil, aby se podíval skrze skla nasazená na špičce nosu. Ani historik umění v Louvru by nemohl být více zaujat a okouzlen tamějšími mistrovskými díly, než byl starý muž zaujat a okouzlen portréty v Kalichu.

Přiblížil se ke zdi asi na třicet centimetrů a pečlivě si prohlédl každou kresbu až do sebemenších detailů tužkou nakreslených čar. Nevnímal čas ani dění v obchodě kolem sebe.

Jakmile Shep vyřídil objednávky nápojů, zahlédl Thea na druhé straně místnosti, ale rozhodl se ho nerušit. Byl rád, že je starý pán tak pohroužen do uměleckých děl, ale také ho zajímalo, co by mohlo být příčinou tak nebývalého zájmu.

Už jako chlapec byl Theo fascinován jemnými liniemi a složitostí. Většinu svého dětství strávil tím, že pod lupou zkoumal peří, listy a hmyz ve vinicích kolem svého domu. Okouzlovaly ho pavučiny, křídla vážek a spodní strana hub. Sbíral poštovní známky, a když poprvé spatřil da Vinciho kresby a skici, naprosto ho uchvátily. V mládí i později měl ve zvyku nosit v kapse lupu – dárek od učitele –, aby mohl zkoumat malé předměty a detaily neviditelné pouhým okem. Pro někoho jako on představoval portrét v Kalichu nevídané bohatství, poklad a vizuální hostinu.

U každého rámečku se Theo předklonil a poklekl, jako by byl v transu.

Nakonec se přesunul k přední části obchodu a pokračoval v prohlížení, tentokrát přímo nad hlavami zákazníků sedících u zdi. Omluvil se jim za vyrušení, ale směr nezměnil.

Každá tvář mu odhalovala určitou náladu, naznačovala příběh a vyvolávala otázku.

Čeho se ten muž tak bojí?

Proč je ta mladá žena tak plachá?

Jak bych popsal výraz ve tváři toho dítěte?

A jak, proboha, dokáže umělec každého z nich znovu a znovu tak přesvědčivě ztvárnit?

Čím déle Theo studoval jednotlivá díla, tím více byl zmatený, ba dokonce znepokojený, že je tolik portrétů stále k prodeji. Navíc ho mátly jejich ceny. Jen sto pětadvacet dolarů za tenhle? Jen dvě stě dolarů za tamten? Mají mnohem větší hodnotu. Divil se, proč se dvaadevadesát portrétů takovéto kvality a za tyto ceny stále neprodalo?

Zastavil se u portrétu mladé ženy s jemnými rysy. Její tvář byla prostá úsměvu a zpříma na něj hleděla očima, jež mu připadaly podivně povědomé. Jak je to vůbec možné?

Od ní přesunul pozornost o jeden snímek doprava, k tváři mladého muže, jenž hleděl pryč od umělce někam mimo rám. Co se skrývalo v jeho těkavých očích? Strach? Podezření? Pohrdání? Ať už to bylo cokoli, před kamerou se zdál být nesvůj. Měl na sobě zimní čepici a vysoký límec, jež naznačovaly chladné počasí.

Theo si portréty prohlížel téměř hodinu, než se k němu Shep konečně připojil.

„Jsou skutečně výjimečné, že?“

Shep si utíral prsty do ručníku. Kývl na portrét před Theem, ten s mladým mužem s nervózním pohledem.

„Tenhle chlapík si prošel těžkými časy. Jeho malá dcerka se před časem vážně zranila při autonehodě. Její matka přišla o život. Nechodí sem moc často a obvykle si dá jen překapávanou kávu s mlékem. Myslím, že ani neví, že tu visí jeho portrét.“

Theo přikývl a obrátil se na Shepa.

„Znáte všechny ty lidi na stěnách?“

„Většinu z nich alespoň trochu. Některé z nich celkem dobře. Jiné vůbec. Malíř jejich jména obvykle píše malými písmeny na zadní stranu rámů, takže pokud to z nějakého důvodu potřebuju vědět, mohu zjistit, kdo jsou. Ale pane Theo, než se o nich budeme bavit, povězte mi nejdřív prosím něco o sobě. Jaký je váš příběh? Říkal jste, že jste ve městě nový. Co vás sem přivedlo? Odkud pocházíte?“

Theo nad jeho otázkami mávl rukou a poskytl mu jen krátkou odpověď.

„Žil jsem na mnoha místech. Narodil jsem se a vyrostl na severu Portugalska, ale mnoho let jsem strávil v New Yorku. Stále tam mám byt, ale teď jsem kvůli práci zde a dnes je mým domovem Golden. Jsem tu teprve jeden den a už jsem si vaše město velmi oblíbil. A pane Shepe, obzvláště jsem si oblíbil váš obchod.“

Zdvořilá, ale neurčitá odpověď nebyla zrovna tím, v co Shep doufal, ale rozhodl se netlačit na pilu. Časem se mu snad podaří získat více informací.

„Prosím, říkejte mi Shep. Tak mi říkají mí přátelé. Žádné pane.“

„Samozřejmě, děkuji. A mně prosím říkejte Theo. Když už jsme u jmen, proč se to tu jmenuje zrovna Kalich?“

Teď se pro změnu vyhnul odpovědi Shep. „Jednoduše to znělo hezky. Jednou vám povím delší verzi toho příběhu. Přečetl jste si ten článek o portrétech?“

Theo přikývl. „Přečetl, děkuji. Byl velmi zajímavý.“ Podal časopis zpět Shepovi.

„Ale pane Shepe – pardon, Shepe –, jedna věc mi není jasná. Proč lidé ty portréty nekupují?“

Shep se ušklíbl a několikrát zavrtěl hlavou ze strany na stranu, než našel vhodnou odpověď. „To je pro mě také záhada, Theo. Vím, že Asher má spoustu práce a pravděpodobně nepotřebuje další zakázky, ale doufal jsem, že by mu to mohlo něco přinést. Zatím to tak nefunguje. Ještě ne. Loni o Vánocích jsme prodali slušné množství, ale stále čekám na velký průlom. Musím doufat, že si lidé jednoho dne uvědomí, jaké poklady to jsou. Asher namaloval i jeden portrét Addie – to je moje žena, Addelyn – a je to jedna z mých největších cenností. Kdyby můj dům někdy shořel, byla by to jedna z prvních věcí, které bych zachránil.“ Shep chvilku zaváhal. „Jsme rádi, že je tu máme, ale přál bych si, aby někdo přišel a všechny je koupil.“

Theovi se mírně rozšířily oči. Přiložil si ruku k ústům, zastrčil si palec pod bradu a ukazováčkem si poklepal na rty.

Shep se podíval k pultu, kde čekal zákazník, až si bude moci objednat.

„Theo, raději už se vrátím k práci. Díky, že jste přišel. Víte, pokud se tu stanete pravidelným zákazníkem, existuje velká šance, že jednoho dne také skončíte na zdi. Vítejte v Goldenu. Mimochodem, jak vám chutnala káva?“

„Byla vynikající. Exceptionnelle! Maravilhoso!“ Theo se usmál, tiše zatleskal a pak Shepa poplácal po rameni. Vyšel z obchodu, přešel ulici ke středovému pásu a posadil se na lavičku poblíž fontány.

Myslel na neprodané portréty.

Na domy, jež by zkrášlily, a životy, jež by obohatily svou přítomností.

O umělci, kterého by jejich prodej povzbudil.

V tu chvíli se v jeho mysli zrodila myšlenka.

KAPITOLA 3

Během svého druhého dne v Goldenu se Theo vydal na ranní procházku po rezidenční čtvrti jižně od hotelu známého jako Boughery. K popisu této oblasti se často používalo slovo „zbohatlická“. Čtvrť s historickými domy a vkusně upravenými trávníky čekala stejně jako zbytek města na plnou pastelovou explozi jara. Roznětka této konkrétní exploze se krátila čím dál víc, jelikož se každý den v hojném množství otevíraly nové květy.

Theo vyšel ven z Boughery a posadil se vedle řeky, jako to udělal den předtím. Jakmile se přesvědčil, že ranní shon utichl, vrátil se do Kalichu.

„Theo, vítejte zpět. Uplynuly teprve dva dny a už jste tu stálým hostem.“

„Dobré ráno, Shepe. Ano, stálým hostem, ale také mužem, jenž se ocitl pod vlivem kouzla.“

Shep si nebyl jistý, zda to kouzlo vyvolala káva, nebo portréty. Možná obojí? Tak či onak ho přítomnost tohoto milého nováčka potěšila.

Theo v Kalichu zůstal až do oběda a znovu pomalu obcházel stěny obchodu. Shep starého muže sledoval s rostoucí zvědavostí. Co by tam mohlo být tak zajímavého?

Před odchodem a po dlouhém rozmýšlení Theo koupil portrét mladé ženy s krátkými vlasy, povědomýma očima a neusměvavým, ale ne nepřátelským obličejem.

Zaplatil za něj sto pětadvacet dolarů v hotovosti. Připadalo mu to spíš jako krádež než nákup.

„Proč zrovna tenhle?“ zeptal se Shep, když portrét balil do hnědého papíru. „Vy ji znáte?“

Theo zavrtěl hlavou. „Neznám žádnou z těch tváří. Rád bych koupil kteroukoli z nich nebo všechny, ale tahle mě momentálně zajímá nejvíc.“

Shepova zvědavost ohledně starého muže se nákupem jen zvýšila. Nedokázal si představit, co má Theo v úmyslu. Je to sběratel? Kritik, nebo galerista? Doufá, že umělci pomůže?

Když se Theo vrátil do hotelu na svůj polední odpočinek, znovu si portrét prohlédl. Jméno ženy bylo malými písmeny uvedeno na zadní straně rámu, přesně jak mu Shep řekl.

Minnette Prentissová.

„Ano, věřím, že jsi ta pravá,“ zašeptal Theo.

V hotelovém oddělení pro obchodníky si její jméno vyhledal na počítači a zjistil, že v Goldenu pracuje pro jednu renomovanou účetní firmu. Pro jeho účely ovšem bylo ještě důležitější, že nyní získal její poštovní adresu.

A tak se jí rozhodl napsat dopis. Během následujících několika dní pracoval na několika verzích, dokud nebyl spokojený se svým výběrem slov.

Vážená paní Prentissová,

nikdy jsme se nesetkali a doufám, že mi odpustíte, pokud je nevhodné, aby se na Vás takto obracel někdo, koho vůbec neznáte. Jsem starý muž, přesněji řečeno šestaosmdesátiletý, a nově jsem se přistěhoval do Vašeho města. Poprvé jsem Vás spatřil – vlastně Vaši kresbu vyvedenou tužkou –, když jsem před několika dny navštívil Kalich na Promenádě.

Zatímco jsem si prohlížel Váš portrét, paní Prentissová, měl jsem silný pocit, že patří Vám nebo někomu, kdo je Vám drahý. Koneckonců, zdá se mi správné, aby hotové dílo připadlo tomu, kdo ho inspiroval.

A tak jsem si dovolil dílo zakoupit s jedním jediným záměrem. Bylo by mi ctí a prokázala byste mi velkou laskavost, kdybyste portrét přijala jako dar a naložila s ním podle Vašeho uvážení.

Mohu Vám něco navrhnout? (A omlouvám se, pokud je to zcela nevhodné.) Příští týden ve čtvrtek v sedm hodin večer budu sedět na lavičce vedle fontány na středovém pásu nejblíže Kalichu. Abych byl dobře viditelný pro případ, že by tam ve stejnou dobu sedělo vícero nebývale pohledných šestaosmdesátiletých mužů, budu mít na hlavě zelenou bekovku. Portrét vám poskytnu během chvilky, ale pokud budete mít chuť a možnost, vyhradím si na Vás dost času.

V případě, že byste toto chování považovala za podivné a nevhodné, ujišťuji Vás, že jsem neškodný starý muž, vdovec, otec a bezzubý lev s nevinnými úmysly. Pokud, jak se říká, je více požehnáním dávat než dostávat, má radost z toho, že Vám ten portrét předám, bude více než dostatečnou odměnou za mou koupi.

Těším se na naše setkání.

S vřelým pozdravem

Theo

KAPITOLA 4

„Dnes jsem dostala vskutku podivný dopis.“

Minnette Prentissová neměla ve zvyku používat výrazy jako „podivný“, pokud tomuto popisu něco skutečně neodpovídalo. Již dlouho si dávala záležet na přesnosti, a to jak u slov, tak u čísel. A to ještě předtím, než získala licenci certifikované účetní.

„Co je na něm tak podivného?“ Derrick, její manžel, právě seděl u kuchyňského pultu a otvíral poštu. Jakmile jí otázku položil, nechal toho. Za pět let manželství se naučil rozpoznat její tón hlasu a věděl, kdy vyžaduje jeho plnou pozornost. Tohle byl jeden z těch okamžiků.

„Zaprvé nevím, od koho je. Pamatuješ na ten portrét kreslený tužkou, který visel v Kalichu? Ten, co nakreslil strýček Asher? Zdá se, že ho někdo koupil – nějaký starý pán. A chce mi ho darovat. Chce, abych se s ním setkala příští čtvrtek u fontány. Není to podivné?“

Derrickův mírně zaujatý výraz se změnil ve znepokojenou zvědavost – mírně naklonil hlavu na stranu a zvedl obočí.

„To je slabé slovo. Osobně mi to připadá nebezpečné. Nemáš tušení, kdo to je? Nemyslíš, že by to mohl být vtip? Možná od někoho, koho známe?“

„Nemám tušení, kdo to je, ale nemyslím si, že je to vtip. Tady je ten dopis. Přečti si ho.“

Derrick ji poslechl, pomalu četl a jeho právnický mozek přemýšlel a analyzoval, zatímco se soustředil na jednotlivá slova.

Minnette sledovala, jak čte, a hledala stopy toho, co si myslí. Věděla, že jeho tvář prozradí jeho myšlenky mnohem dříve než ústa. Okamžitě poznala, že ho dopis zaujal.

Krásné písmo.

Drahý papír.

Odzbrojující jazyk.

Žádné příjmení.

Žádná zpáteční adresa.

Zvláštní, ale nějakým způsobem věrohodné.

„Nic takového jsem nečekal, ale přesto mě to znepokojuje. Ať je to kdokoli, ví, kdo jsi a kde bydlíš. Ale ty o něm nevíš zhola nic. Možná nám o něm něco prozradí Asher nebo Shep. Nebo někdo jiný z kavárny. Tam ten chlap k tomu portrétu taky přišel, ne snad?“

Šest let po dokončení právnické fakulty pracoval Derrick jako žalobce pro goldenské státní zastupitelství. Znal většinu členů místních bezpečnostních složek. Možná by je někdo z goldenské policie mohl varovat nebo jim ohledně tajemného dopisu poradit.

„Nebo bychom tam prostě mohli příští čtvrtek dorazit a uvidíme, co se stane.“

Minnette to řekla s konečnou platností, což naznačovalo, že se již rozhodla. Než Derrick stačil něco namítnout, pokračovala: „Ten dopis jsem přečetla od začátku až do konce čtyřikrát. Možná jsem blázen nebo naivní, ale myslím si, že je naprosto nevinný. Myslím, že opravdu může existovat starý muž, který chce jen udělat něco hezkého. Co jsi to tenkrát řekl o té bezdomovkyni na kole? ‚Nevinná výstřednost‘? Možná právě o to jde.“

„Ale co když se mýlíš?“ zeptal se Derrick. „Co když je to stalker nebo někdo, kdo je na mě naštvaný kvůli nějakému případu, který jsem řešil? Co když je to bratr člena gangu, kterého jsme minulý měsíc poslali na doživotí?“

Minnette obrátila oči v sloup. „Kdyby to byl někdo z nich, pochybuju, že by si dal takovou práci, jen aby nás obtěžoval. A zdá se mi, že ten dopis někdo psal plnicím perem. Navíc na lněný papír.“ Odmlčela se. „Víš, co mě napadlo nejdřív?“

Derrick se předklonil na pult a propletl prsty. „Co tě napadlo nejdřív?“

„Napadlo mě, že jsi mi ho napsal ty.“

Jejich oči se setkaly.

„Myslela jsem, že jsi ten obraz možná koupil, jak jsi před měsícem říkal. A napadlo mě, že jsi možná někoho poprosil, aby ten dopis napsal tím nejhezčím možným písmem na papír za dva dolary. Tak trochu čekám, že ve čtvrtek budeš sedět u fontány ty. Nemám pravdu?“

Derrick se začervenal a usmál se. „Kéž bys měla pravdu. A omlouvám se, že jsem koupi portrétu tak protahoval, ale přísahám, že jsem ten dopis nenapsal. Snad si skutečně nemyslíš, že by ses s tím chlapem měla setkat, že ne?“

„Jen pokud s tím budeš souhlasit. Ale ráda bych. Ve čtvrtek večer v kalendáři nic nemáme. Mohli bychom tam dorazit, seznámit se s tím tajemným cizincem a pak si zajít někam na večeři, zatímco budeme obdivovat dívku v rámečku.“

Zasmála se, obešla pult, postavila se za Derricka, objala ho kolem krku a přitiskla se k jeho tváři.

„Nemám z toho moc dobrý pocit,“ zašeptal.

„To naprosto chápu. A jsem ráda, že mě miluješ natolik, že se o mě bojíš. Ale co kdybys pro mě něco udělal? Přečti si ten dopis ještě třikrát, bez rozptylování. Pokud si pak budeš pořád myslet, že bychom tam jít neměli, nepůjdeme. Podle mě je ovšem riziko minimální. Proběhne to za bílého dne, všude kolem nás budou lidi, a pokud se nám nebude líbit, co u fontány uvidíme, ani tam nemusíme chodit, ne? Můžeme si vzít dalekohled a vyhodnotit situaci ze sta metrů. A až pak se rozhodnout, co uděláme. Nemyslíš? Možná to jednou budeme vyprávět našim dětem. Teď už běž a já nám připravím večeři.“

KAPITOLA 5

Derrick udělal přesně to, co po něm Minnette chtěla.

Po umytí nádobí a několika telefonátech se zvědavě vydal do své pracovny – velké komory se starým stolem a židlí, kam se čas od času uchyloval, aby studoval, platil účty nebo odpovídal na e-maily.

V tlumeném světle stolní lampy si dopis přečetl, přičemž jeho skepse byla v nejvyšší pohotovosti.

A pak to udělal znovu.

A ještě jednou.

Derrick musel uznat, že z dopisu čišela nepopiratelná upřímnost, nevinnost a plachost. Dokonce i humor: „výjimečně pohledný šestaosmdesátiletý muž“. S každým přečtením jeho obavy ustupovaly, ale nadále zůstal ostražitý. Znepokojovalo ho, že autor byl tak opatrný ohledně své identity. Dal si značnou práci s identifikací, vyhledáním a kontaktováním velmi atraktivní mladé ženy. Probouzel v něm tolik otázek, jež nebylo možné zodpovědět.

Byl to opravdu záhadný dopis.

Později té noci leželi Derrick a Minnette v posteli a povídali si.

„Tak co si o tom myslíš?“ zeptala se.

„Udělal jsem, co jsi chtěla. Ten dopis jsem si přečetl třikrát, ale stále mám obavy.“

„Jak velké?“

„Vlastně nijak moc. Musíš uznat, že je to dost divné. Ale pokud do čtvrtka nebudu mít noční můry nebo z nějakého jiného důvodu nezměním názor, asi to vidím stejně jako ty. Je to proti mé opatrnosti, a proboha, jde tu o mou ženu, ale myslím, že opravdu může existovat nějaký starý muž, který tě chce jen tak obdarovat. I když si nedokážu představit proč. Takže tam ve čtvrtek dorazíme, zastavíme se v bezpečné vzdálenosti od fontány a uvidíme, co je zač. Pokud tam žádnou zelenou bekovku nespatříme nebo pokud bude na hlavě nějakého divocha, zavoláme policii. Připadá ti to jako správný postup? Nebo jsme se naprosto zbláznili?“

Minnette se zasmála. „Pane obhájce, opravdu uvažujeme o něčem tak riskantním? Účetní a právník? Dva velmi opatrné, nesmírně racionální typy lidí? Jen si představte, že bychom mohli potkat upřímně milého člověka. Těch už dnes moc není.“

Derrick Minnette políbil. „Já s jednou z takových každou noc spím.“ Odmlčel se. „Ještě jedna věc. Zítra zavolám tvému strýci Asherovi. Vzhledem k tomu, že ten portrét namaloval, o tom dopise možná něco ví. Možná je dokonce součástí celé té záležitosti. Pořád si myslím, že by to mohl být nějaký vtip.“

Minnette přikývla na souhlas. „To dává smysl.“ S rozzářenýma očima se k němu přitulila. „Víte, pane Prentissi, kdybyste ten obraz koupil, jak jste slíbil, tohle by se nikdy nestalo.“

„Touché. Dobrou noc, paní Prentissová.“

„Dobrou noc.“

„Mimochodem, co je to sakra ta ‚bekovka‘?“

„Vyhledej si to na internetu. Dobrou noc.“

V ateliéru portrétního malíře Ashera Glissena zazvonil telefon. Málokdy ho tam nechával, když pracoval, ale čekal hovor ohledně nové zakázky. Podíval se na displej a přečetl si jméno. Nebyl to onen očekávaný hovor, ale přesto ho přijal.

„Dobré ráno, Derricku. Jak se má můj oblíbený manžel mé oblíbené neteře?“

Derrick se zasmál. „Jediný manžel tvých neteří se dnes ráno má dobře, děkuji.“

„A co má krásná neteř?“

„Minnette se taky daří skvěle.“

„Proč proboha tak vytížený právník jako ty volá v tuto denní dobu tak obyčejnému umělci jako já?“

Bylo deset hodin.

„Soud má přestávku. Právě jsem vyšel z jednání o jednom hrozném případu. Asi jsi o něm slyšel. Jeden chlápek usnul za volantem, přejel středovou čáru, zabil ženu a těžce zranil malou holčičku. Řidič byl obviněn ze zabití z nedbalosti. Je to nelegální přistěhovalec. V tomhle případě u soudu prohrají všichni. Každopádně mi zbylo pár minut před dalším jednáním a chtěl jsem s tebou něco probrat. Týká se to jednoho z portrétů vystavených v Kalichu. Máš chvilku?“

Derrick přečetl dopis Asherovi.

Asher odpověděl velmi pomalu. „Páni. To je trochu divné. Chápu, proč máš obavy. Ale Derricku, abych odpověděl na tvou otázku, o tom muži nic nevím. A pokud je to vtip, o tom taky nic nevím. Minnette je pro mě na prvním místě. Ale ještě mi něco vysvětli. Ten chlápek, pan Theo, se chce s Minnette setkat na Promenádě, na veřejnosti, za bílého dne, aby jí ten portrét mohl předat, ne? Takže pokud byste přijali jeho pozvání, mohli byste ho vidět z dálky, než se vůbec dostanete k fontáně?“

Byla to stejná konverzace, jakou Derrick a Minnette vedli předchozí večer.

Asher si často kladl otázku, jak může Derrick den co den pracovat na kriminálních případech, aniž by byl zcela otupělý a nedůvěřivý vůči celému lidstvu. Chápal Derrickovy obavy, ale zároveň ho celkem těšilo, že nějaký starý muž vymyslel tak velkorysý plán. Pokud to skutečně byl jeho úmysl.

„Derricku, vím, že s Minnette děláte správnou věc. Dej mi vědět, jak to dopadne.“ Zachechtal se. „Sakra, možná tomu starému pánovi budu muset napsat děkovný dopis. Lidé jako já potřebují někoho jako on.“

„Díky, strýčku Ashere. Budu tě informovat. Vracím se na bojiště.“

Asher ukončil hovor a vrátil se k práci u rýsovacího stolu. Paprsky ranního slunce prosvětlovaly místnost a on se pod střešním oknem v klenutém stropě svého ateliéru ocitl ve hře světla a stínů.

Pro něj to byl obyčejný pracovní den.

Měl na sobě volnou flanelovou košili (v barvě Payneovy šedi nebo „anglického deště“) s rukávy vyhrnutými do poloviny předloktí, béžové bavlněné khaki kalhoty s barevnými skvrnami a šmouhami a na nohou ponožky. Účes jeho hnědých vlasů – provedený s uměleckou nahodilostí – odhaloval jeho šediny, přičemž mu jednotlivé prameny spadaly přes uši a límeček košile. Jednodenní, možná dvoudenní strniště zdůrazňovalo kontury jeho tváře, výraznou čelist a lícní kosti.

Při práci měl často mírně zamračený obličej, v němž byla patrná pozornost a soustředění. Jeho oči byly pozorné, účelné a zaujaté. Navzdory své vážnosti to nebyl nepříjemný obličej. Děti se mu bez problémů odvažovaly podívat do očí a starší lidé se naučili interpretovat jeho soustředěný výraz jako kompliment.

Na jeho vzhledu nebylo nic divokého ani bohémského, ale stačil na to, aby ho odlišil od jeho padesátiletých vrstevníků, již každé ráno odcházeli do bank, právnických kanceláří nebo realitních agentur, aby si vydělali na kus žvance. Jeho šatník, na rozdíl od šatníku mnoha z nich, naznačoval život bez dohledu nadřízených či potřeby na někoho zapůsobit.

Otevřená okna do ateliéru vpouštěla ptačí zpěv a jeho tóny se mísily s komorní hudbou hrající z malého rádia poblíž.

„Appalačské jaro“? Ta píseň se hodila k času i místu, k celé té místnosti plné jednoduchých darů.

Hudba byla příjemným společníkem v osamocení, v němž často beze slova pracoval celé hodiny v kuse.

Námětem jeho práce byla toho rána fotografie na stojanu umístěném na délku paže před ním.

Kreslil v sedě, pravou rukou si držel tenkou obdélníkovou desku. Ke každému jejímu rohu byl připevněn netknutý kus devadesátilibrového bavlněného papíru značky Stonehenge white.

Jeho nástroji – které všechny třímal v pravé ruce, zatímco kreslil levou –, byly tužky v gradaci 2B a 2H, kousek uhlu, opotřebované papírové roztírátko a stěrací pryž. S těmito jednoduchými předměty – tímto arzenálem – vedl každý den válku proti průměrnosti. A byl odměňován jedním mistrovským dílem za druhým.

Pomalu, jako by se vynořoval z vody, se na papíře objevil tvar hlavy. Asher vyplnil obrys – nejprve silnějšími čarami, poté jemnějšími a detailnějšími. Čáry přibývaly a přibývaly a na papíře se začaly objevovat jednotlivé rysy – obočí, rty, nosní dírky a vrásky.

Jeho ruka se kroutila, otáčela, klepala, tančila, vznášela se a hladila stránku v choreografii, jejíž zdokonalení trvalo roky. Z čar se začala vynořovat tvář muže – muže s hustými, nezkrotnými vlasy, neoholenou bradou, chlapeckým úsměvem a hravostí v očích. Bylo obtížné tuto energii reprodukovat na dvourozměrném povrchu, ale Asher v tomto boji přesvědčivě vítězil.

Čas od času vstal, poodstoupil, prohlédl si výsledek svého snažení, vrátil se a pokračoval.

Na konci dopoledne byl portrét hotový a připravený k zarámování.

Pro Kalich.

Ten večer, když Derrick přišel domů, pověděl Minnette o svém rozhovoru se strýčkem Asherem.

A bylo rozhodnuto.

Příští čtvrtek budou čekat u fontány.

KAPITOLA 6

Ve čtvrtek večer už Derricka a Minnette zahltilo vzrušení ze směsice dobrodružnosti a mírné nervozity. Zatímco jejich zvědavost ohledně dopisu vzrostla, strach z možného podvodu téměř zmizel. Jedinou Derrickovou přetrvávající obavou – v nejlepším případě zanedbatelnou – bylo to, jak by je mohli vnímat jejich bližní, kdyby se hloupě nechali nachytat na nějaký podvod. Naposledy si spolu promluvili o možnosti jít přímo do restaurace a vynechat schůzku u fontány, ale zvědavost převážila, a tak se dohodli, že ve svém plánu budou pokračovat.

„Možná to jednou budeme vyprávět svým dětem.“

Půl hodiny před smluveným časem zaparkovali pár bloků od fontány a pak se ruku v ruce vydali na schůzku s Theem. Stolky na předzahrádkách hospod a restaurací podél Broadwaye byly všechny obsazené a proud chodců hustý, převážně tvořený vysokoškolskými studenty a dalšími příznivci myšlenky, že víkend začíná už ve čtvrtek. Kombinace chladného vzduchu a sluncem zalitého chodníku byla příjemná. Stíny podvečera se jim zdály jemné jako peří a po celé Promenádě vládla radost ze života.

Minnette s Derrickem upřeli pohled na fontánu hned od okamžiku, kdy se objevila v dohledu, ale projíždějící auta, chodci a nutnost sledovat, kam jdou, jim ztěžovaly výhled na kohokoli, kdo tam případně seděl. Kolem fontány byly symetricky rozmístěny čtyři lavičky. Dvě z nich, které šly vidět nejlépe, obsadili lidé bez klobouků. Další dvě byly vidět jen těžko. Ale nakonec, asi padesát metrů daleko, na ně jako maják zazářila zelená bekovka.

Sevřely se jim žaludky.

„Derricku, je tam,“ zašeptala Minnette a nervózně se zasmála. Sevřela Derrickovu ruku pevněji a přitiskla se k němu. Ten starý muž tam opravdu byl.

Ale pak se ozval hlas. Hlasitý, který nešlo přeslechnout.

„No, Derricku, už bylo na čase. Nechceš si koupit knihu? Prosím, kup si nějakou.“

Hlas patřil knihkupci Tonymu. Jeho obchod Knihožrout se nacházel na západní straně Broadwaye, kousek od fontány.

Vstal z proutěného křesla a podrážkou boty típl cigaretu. Objal pár, jejž dobře znal, a Minnette políbil na tvář. Vyměnili si obvyklé pozdravy, zatímco Derrick a Minnette opakovaně bloudili pohledy směrem ke středovému pásu. Oba doufali, že Tony vycítí jejich rozrušení, ale nestalo se tak. Jak měl knihkupec ve zvyku, kdykoli usiloval o plnou pozornost, položil ruku na Derrickovo rameno.

„Derricku, bez legrace, opravdu, mám tu knihu, o které jsem ti nedávno vyprávěl. Tu od Edwarda Albeeho. Jestli si ji nekoupíš, dám ti ji a potom vyhlásím bankrot. Přečti si ji a pak si o ní popovídáme. To nemůžeš odmítnout. No tak, určitě nemáš tak naspěch. Zabere to jen chvilku. Dal jsem ji navrch hromádky ve své kanceláři.“

Derrickův protest nepadl na úrodnou půdu. Tony ho postrčil ke vchodu do knihkupectví a Derrick se sklesle ohlédl přes rameno na Minnette a zašeptal: „Hned se vrátím. Promiň.“

Minnette pohlédla směrem k fontáně.

Bez otálení vyrazila vpřed.

Starý muž seděl s portrétem na klíně a rukama na kolenou a pozoroval kolemjdoucí. Vypadal uvolněně a zdálo se, že ho lidé kolem zajímají. Dokonce něco řekl malé holčičce stojící u fontány se svými rodiči. Minnette neslyšela, co to bylo, ale poznala, že to bylo přátelské.

Kdyby v tu chvíli mohla číst Theovy myšlenky, všimla by si v nich rozpolcenosti, jež nebyla z jeho chování patrná. Když starý muž došel k fontáně, nervózně se ošíval, opakovaně v odrazech oken kontroloval svůj vzhled, upravoval si oblečení, nacvičoval všemožné úvodní proslovy a představoval si, jak by naložil s hněvem nebo obavami, kdyby jeho dobře míněná mise neproběhla podle plánu. Skoro doufal, že se paní Prentissová neobjeví a on bude moci celý ten hloupý nápad pustit z hlavy.

Ale ona se objevila.

Poté, co s portrétem strávil tolik času, ji poznal snadno. Když ji poprvé spatřil, Thea přepadlo zdvořilé, hluboce zakořeněné nutkání vstát a přistoupit k ní. Místo toho však zůstal sedět, dokud nebyla jen pár kroků od něj. Pro jejich setkání si zabral celou lavičku a nechtěl riskovat, že o ni přijde, když ji zanechá prázdnou. Fontána byla v tuto denní dobu oblíbeným místem.

Vstal, na znamení úcty si sundal čepici a vykročil k Minnette.

Měl na sobě elegantní oblečení: hezké kašmírové sako, olivově zelené kalhoty a krémovou lněnou košili. Minnette částečně očekávala, že potká křehkého, shrbeného starého muže s hůlkou – bledou, ospalou relikvii. Místo toho se však setkala s čilým, bystrým mužem střední výšky a statné postavy, pevně stojícího na vlastních nohou. Měl mírně shrbená ramena, ale jinak na něm nebyly patrné žádné výrazné známky stáří.

Šedobílé vlasy, ustupující, ale husté, měl sčesané dozadu – ovšem ne přehnaně, což mu dodávalo auru hodnou přízviska „distingovaný“. Byl hladce oholený.

Jeho opálená a zdravá pokožka naznačovala, že jde o muže, který tráví spoustu času venku. Upravené plné obočí se zužovalo do vrásek od úsměvu, které se vryly do koutků jeho očí. Voněl jemnou kolínskou, které by si všimla jen žena, a celkově působil jako muž, jenž o sebe pečuje, ale není svým vzhledem posedlý. Zjevně byl starý, ale „mladý starý“, a to takovým způsobem, že by i mladší duše téměř zatoužila po stáří.

Když Minnette natáhla ruku, aby mu potřásla tou jeho, nejvíc ji zaujala vřelost starcovy tváře: měl jemný, bezprostřední, napůl plachý úsměv a pronikavé, měkké modré oči, jež jí upřeně, až s obdivem, zíraly do tváře. Přemohl ji pocit – jejž vnímala, i když by ho nedokázala vysvětlit ani definovat –, že její přítomnost očekával a nyní se z ní těší.

Ano, věřím, že jsi ta pravá, pomyslel si Theo.

Když se k němu přiblížila, sundal si čepici, lehce se uklonil a natáhl k ní ruku. Ona mu autoritativním způsobem podala pravici, jak je zvykem při obchodních schůzkách. Udělala to spíše ze zvyku než záměrně, ale on její ruku uchopil levačkou, a to způsobem, který připomínal dávno zapomenuté společenské zvyklosti.

Minnette se neurazila. Jeho úsměv s mírně zvednutými koutky úst zůstal nehybný – stejně jako pohled, jenž se na ni upíral.

Jeho oči se leskly ve večerním světle a jeho tvář zářila upřímnou radostí. Minnette to překvapilo, a to velmi příjemně.

„Takže vy jste pan Theo?“ zeptala se Minnette váhavě. A jako by v tu chvíli začaly platit jakési zákony vzájemnosti, ihned napodobila jeho úsměv.

„A vy jste Minnette. Děkuji, že jste přišla. Vůbec jsem si nebyl jistý, jestli tu budete. Ale jsem vám velmi vděčný.“ Uchechtl se. „Prosím, odpusťte mi, pokud jsem trochu nervózní. Bál jsem se, že v sedm hodin dorazí policista, nasadí mi pouta a odveze mě někam hodně daleko. Místo toho mám to potěšení setkat se s andělem. Jsem velmi šťastný, že vás vidím.“

Je tak staromódní, pomyslela si Minnette. A tak milý.

Všimla si, že má cizokrajný přízvuk.

„Také vás ráda poznávám, pane Theo.“ Jakékoli obavy, které Minnette mohla ohledně tohoto setkání mít, se již rozptýlily a bylo jí líto, že se Theo sám bál tak nepříjemného výsledku. „Ale pane Theo, prosím, prozraďte mi, proč to děláte? Nechci být nezdvořilá, ale nechápu, proč jsme tady.“

Minnette nechtěla být tak přímá, ale byla to otázka, jež ji trápila od chvíle, kdy od toho starého muže dostala dopis.

Zhluboka se nadechl a přikývl. „Ano, asi to musí vypadat trochu divně. Pokud máte chvilku, možná vám to mohu vysvětlit. Nechci vás zdržovat, pokud spěcháte. Tady je ten portrét.“

Ukázal na zabalený obraz.

„Ano, prosím, povězte mi to. Nespěchám.“

Přešli k lavičce. Počkal, než si sedne jako první, a pak se uvelebili a mírně se k sobě naklonili. Fontána vydechovala stříbrnou mlhu jako pohádkový opar. A tak začalo Theovo setkání.

První z mnoha.

KAPITOLA 7

Derrick se konečně osvobodil od Tonyho – což nebylo snadné, když si Tony chtěl povídat – a pospíšil si zpět na chodník. Bylo pár minut před sedmou a věděl, že Minnette bude chtít pokračovat v plánu.

Když však vyšel ven, jeho manželka už před knihkupectvím, kde ji zanechal, nestála. Rozhlédl se po celém chodníku, ale Minnette nikde.

Jakmile pohlédl směrem k fontáně, spatřil je: starého muže a pozornou tvář své mladé ženy. Již byli pohrouženi do rozhovoru, jenž patřil jen jim. Ten okamžik vypadal jako scéna z pohádkové knížky: majestátní dub, lesk vody, pastelové barvy jara, přízračné sluneční světlo. Derrick zůstal tam, kde byl, a schoval se z dohledu – ne že by se v tu chvíli někdo z těch dvou rozhlížel. Pak je pozorně sledoval ze vzdálenosti asi třiceti metrů, jež je dělily. Po chvíli nenápadně přešel na středový pás a posadil se na lavičku naproti fontáně. Odtud je přes vodní kaskádu dál pozoroval, přesvědčený, že ať už je ten starý muž kdokoli, rozhodně není nebezpečný.

„Proč to dělám? Ano, to je oprávněná otázka. Nikdy předtím jsem nic podobného neudělal.“

Theo se tiše zasmál, sám sobě. Jeho úsměv ještě narostl, vrásky kolem očí se znásobily a prohloubily. Pak znovu pohlédl na Minnette.

„Nevím, jestli vám dokážu přesně říct, jak mi ten nápad přišel na mysl nebo proč. Když jsem viděl všechny ty tváře na zdi – díval jsem se na ně celé hodiny –, něco jsem k nim pocítil. Jako bych vás všechny nějak znal nebo chtěl poznat. To dokáže jen dobrý umělec, víte? Výstava v kavárně je samozřejmě krásná – určitě jste ji viděla, že? –, ale portréty alespoň podle mě všechny vypadaly, jako by patřily někam jinam. Ne na zeď kavárny, alespoň ne na dlouho. Mám v úmyslu je všechny jeden po druhém koupit a poslat je tam, kde budou doma.“

Zastavil se a podíval se na své ruce a na zabalený portrét. Minnette nic neřekla, takže pokračoval. Jeho hlas byl přes hluk ulice a fontány sotva slyšitelný. „Upřímně řečeno mě překvapilo, že tolik portrétů ještě nekoupili jejich právoplatní majitelé, jako jste vy. Nebo alespoň někdo, kdo vás miluje.“

Minnette přikývla, usmála se a obrátila oči v sloup. „Zvláštní, že to říkáte. Můj manžel měl můj portrét koupit už před několika týdny, ale pořád to odkládal. Je od vás velmi milé, že jste to udělal vy. Když jsem dostala váš dopis, byla jsem trochu podezíravá.“

Theo přikývl. „To mě vůbec nepřekvapuje a jsem rád, že jste nakonec tak statečná. Možná je to pro mě způsob, jak si tady v Goldenu najít nějaké přátele.“

„Ve svém dopise jste psal, že jste tu nový. Chystáte se tu zůstat? Máte tu rodinu?“

Starý muž se na chvíli zamyslel, přimhouřil oči a naklonil hlavu na stranu. „Nejsem si úplně jistý. Ale zatím jsem tu šťastný a město se mi moc líbí. Žijete tu celý život?“

Minnette později došlo, že Theo její otázku obratně obešel a nějak udržel konverzaci zaměřenou na ni. Byl samá otázka, ale všechny byly velmi vhodné a kladené s upřímným zájmem. Jeho oči se celou dobu upíraly jen na ni a nakláněl se k ní způsobem, který naznačoval naprostou soustředěnost. Krátce mu pověděla o svém dětství a vzdělání, o své práci účetní, sňatku – ke kterému došlo před pěti lety – se svou láskou ze střední a trochu o svém životě v místní komunitě. Její odpovědi byly obecné, ale stačily k tomu, aby vykreslily obraz jejího světa.

Theo to shrnul do jednoduchého konstatování. „Váš život se zdá být velmi šťastným příběhem, že?“

Minnette však odpověděla váhavě. „Nejspíš ano. Není dokonalý, ale většinou… vcelku šťastný.“

Theo vycítil, že existuje ještě delší, pravdivější odpověď. V jejím hlase zaznívala lítost, ale neodvážil se nic vyzvídat. Přijal jen to, co mu nabídla.

„Takže, pane Theo, daroval jste už nějaké další portréty?“

„Má drahá, vy jste první.“ Na jeho tváři se objevil široký úsměv.

„Opravdu? Tak to je mi ctí. Ale proč já? Proč jste si vybral právě mě?“

Theo přikývl, potěšen důvěrou, která se mezi nimi podle všeho v tak krátké době vytvořila.

„Ano, proč vy?“ Pomalu a zamyšleně se nadechl. „Tedy – ze dvou důvodů. Když jsem si prohlédl všechny tváře v galerii a dostal nápad vypátrat jejich majitele, pomyslel jsem si, že by bylo dobré vybrat mezi nimi tu nejlaskavější a nejvlídnější, a dát jí portrét jako první. Nevěděl jsem, jak můj nápad bude přijat, takže jsem si položil otázku: Kdo by nejspíš vyhověl starému muži s jeho pošetilým záměrem? Viselo tam mnoho laskavých tváří, ale tahle,“ Theo ukázal na zabalený portrét a pak na Minnette, „tahle byla ta nejlaskavější. Chtěl jsem začít s někým, kdo vypadá shovívavě. Pro případ, že se to celé ukáže jako chyba. To byl jeden z důvodů.“

Minnette mlčela, ale její oči se zaleskly a naplnily slzami. Nejlaskavější tvář ze všech?

Všechno na té chvíli ji překvapilo: úcta, s jakou o ní starý muž mluvil, jemnost jeho hlasu i velkorysost jeho domněnky. Opravdu ve mně vidí něco takového?

„Ale byl tu ještě jeden důvod. Skoro se stydím vám ho přiznat. Mám to i přesto udělat?“

Přikývla.

Theo sundal papír z Minnettina portrétu a podržel ho ve svislé poloze na kolenou.

„V těch očích je něco, co mi připomíná dívku, již jsem znal před mnoha lety. Dlouho předtím, než jste se narodila. Dívku, kterou jsem potkal ve Španělsku. Velmi jsem ji miloval, ale byl jsem hloupý mladík a přišel jsem o ni. Byla velmi krásná, inteligentní a statečná. Stalo se to už dávno – před více než půl stoletím –, ale i po všech těch letech jsem na ni nikdy nezapomněl. A když jsem spatřil vaše oči, všechny vaše rysy…“ Theo jemně přejel prsty po portrétu, jako by ho hladil. Po víčkách, obočí, lícních kostech. „Vzpomněl jsem si na ni. A byl jsem tak rád, že jsem si tu vzpomínku vybavil.“

Theo se zasmál. „Je vám trapné poslouchat starého muže, kterého sotva znáte, jak mluví o lásce? Měl bych se kousnout do jazyka. Ale i staří muži mají vzpomínky z mládí.“

„Ne, ne, prosím, povězte mi víc.“ Minnette se zasmála. „Tedy, je to trochu trapné – ne, vlastně ne, jen si z vás utahuju –, ale chtěla bych se toho dozvědět víc.“

A tak ji poslechl. Byl ochoten jí povědět jen pravdu, ale ne celou.

„Tedy, ta dívka… tím nejprostším způsobem pečovala o všechny živé bytosti i lidi. Chodili jsme do parku krmit ptáky a dětem nosila sladkosti. Ach, jak ta milovala děti! A jak děti milovaly ji. Vyprávěla jim příběhy a zpívala jim. Stačilo se jí podívat do očí a viděla jste v nich jen samou lásku a něhu.“

Theo se odmlčel. Jeho pohled se zatoulal do dálky a světlo v jeho očích mírně pohaslo. „Nevím to jistě, ale myslím, že její otec byl složitý člověk. Nikdy jsem ho nepotkal, ale mám za to, že se řídil výhradně hlavou, a ne moc srdcem.“

Minnette zmizel úsměv z tváře a její oči se přimhouřily, aby se mohla plně soustředit na příběh, jenž Theo vyprávěl.

„Víte, on chtěl, aby se stala podnikatelkou. Ještě předtím, než se ženy začaly tolik věnovat podnikání. Chtěl, aby mu pomáhala řídit jeho společnost a vydělávala spoustu peněz. Ale ona chtěla být spoustou jiných věcí. Matkou. Umělkyní. Zahradnicí. Byla jeho jediným dítětem a cítila, že nikdy nebude a ani nemůže být tím, co od ní očekával. Viděla jen to, co viděl její otec – dívku, jež se zajímala o hlouposti. Cítila to. Řekla mi to.

Ale byla to krásná dívka a úžasná duše. A když jsem spatřil vaše oči a vaši tvář, Minnette, spatřil jsem ji. Proto jsem si vybral vás. Jak bych nemohl?“

Theo se odmlčel a upřeně se zadíval na portrét. Nakonec na něj ukázal prstem.

„V této tváři je síla.“

Znovu se odmlčel. „A odvaha.“

Další pauza. „A laskavost. Ano.“

A pak, trochu tišeji: „A smutek. Takový ten dobrý. Je v ní všechno.“

„Takže vidíte smutek?“

„Ach, má drahá, je mi to moc líto. Prosím, odpusťte mi.“

Otočil se.

Table of Contents

Theo z mesta Golden_001-440