Cet ouvrage a bénéficié du soutien du Programme d’aide à la publication de l’Institut français.

Tato kniha vychází za přispění Programu na podporu publikační činnosti Francouzského institutu.

L’homme qui lisait des livres

Copyright © Éditions Julliard, Paris, 2025

Translation © Tomáš Havel, 2026

Cover illustration © Blexbolex

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-848-6

ISBN mobi: 978-80-7689-849-3

Jediný člověk je předurčen položit

druhému otázku: „Co tě souží?“

Nikoli však od narození.

Mnoho let musí procházet temnou nocí,

s pocitem prokletí v ní bloudit

neštěstím daleko od všeho, co má rád.

Na konci té cesty však nabude

schopnosti otázku položit

a s tím získá i životadárný kámen.¹

Potom léčí utrpení druhých.

Simone Weilová a Joë Bousquet,
Correspondance 1942

1 Myšlen je svatý grál (pozn. překl.).

Setkání

Obyčejný den. Včera dva nálety a čtyři zabití kluci, kteří se provinili jen tím, že hráli na pláži fotbal. Budíš se v pokoji, v němž ses ubytoval předchozího dne. V hotelu je soustředěna část zahraničních novinářů. Raději bys bydlel u místních. Agentura tě však přesvědčila, abys dal přednost bezpečí. Nedotčených čtvrtí moc nezbývá. Často zahynou celé rodiny, protože bydlí, ať už o tom vědí nebo ne, blízko utajeného zařízení. Chirurgické údery bývají často zatížené lékařským pochybením.

Další z mnoha příměří by ti mělo poskytnout několik dní k pořízení výjevů z každodenního života, snímků, jaké máš nejraději, mají totiž daleko k senzaci. Tvému zaměstnavateli se naopak víc líbí uplakané děti v troskách, ranění vojáci vedle tanku, fasády domů provrtané raketami. Všední život se do novin nehodí.

Vycházíš z hotelu. Je ráno. Brzy, nebo možná pozdě. Kdoví. Říká se, že tady čas běží jinak než jinde. Buď zrychleně, nebo se táhne, chycený na lep nekonečného čekání. A pak se najednou zase rozběhne.

Slunce vrhá na zem a zdi hutné stíny. Nádherný jas vyřezává siluety chodců. Poprvé objevuješ město, které všichni vidí jakoby jen shůry. Stánkaři na chodníku využívají nastalého klidu a lákají zákazníky. Barvy září ve světle. Červená rajčata, zelené bylinky, žluté citrony. Přenosné pulty přetékají vším tím životem. Lidé se tlačí okolo, mají plné ruce a v očích život. Děti vřískají, ženy jsou v jednom kole, vše je v pohybu. Prodavač hbitě sahá po zboží, váží, diskutuje, balí. Cosi však prozrazuje únavu. Snad úsilí vkládané do každého pohybu. Všichni vědí, že sem mír zavítá pokaždé jen načas. A tak se prodává rychle, prodává se všechno. Jako by zítřek už nemusel nikdy přijít. Všechno povléká vrstva všudypřítomného prachu. V krku se usazuje pocit hlíny a sucha.

Vydáváš se do uliček položených o něco níž. Do nezasažené čtvrti. Sestupuješ po kamenném schodišti vyšlapaném kroky mnoha generací Palestinců. Skládali na něm slova posílaná do větru, zažívali první milostná vzplanutí, předělávali svět, ty schody představovaly naději. Že se o ně ještě někdo zajímá. Hlavní ulice jsou plné života. Života v závorce – při sebemenším otřesu se může všechno zhroutit. Vývěsní štíty jsou vybledlé sluncem a zastřené prachem z rozvalin, čas z nich ubírá písmena. Tu a tam jsou vidět nově natřené dveře nebo umytá výloha. Jako by každý náznak opravy mohl zažehnat zlý osud. Gaza je neustále se přepisující město. Každý něčím přispěje, inspirací nebo trojtečkou. Všichni se bojí okamžiku, s nímž přijde gesto, na které už nebudou mít vliv; konečná tečka.

Hromady oblečení, rozházené boty. Věci základní potřeby. Vše srovnané v systematickém nepořádku. Vlastník sedí za dřevěným pultem a se svým inventářem zachází jako archivář. Každá položka má přesně vymezené místo. Už ani nesleduje nebožáky, kteří se přehrabují v jeho hromadě harampádí.

Troubení starých aut, ostré zvuky, dlouhé nářky. Kovový rámus kárek na hrbolaté dlažbě. Do toho chraplavé, někdy rozčílené, často srdečné hlasy trhovců a chodců. V další ulici za rohem je cítit vůně soli a moře přinášená větrem.

Zničehonic se ocitáš v jedné ze ztýraných čtvrtí. V pekle vyvrženém na povrch. Na skládce pod otevřenou oblohou. Uprostřed všeho, co válka vyzvrací, zničí, zasype, promění v nicotu. Budovy se zřícenými zdmi jsou jako vyvržené zdechliny zvířat. Visí z nich betonová střeva, zkroucená se válejí po chodnících. Z domů zbývají jen roztříštěné hrudní koše. Jako by se rozpadly na tisíce kousků. Balkony vražené do protější stavby. Kabely žalostně visí do prázdna jako mrtví hadi, odpadní trubky vylévají obsah na fasádu. Vyražené oči oken. Zející otvory na vás hledí, aniž vidí. Vše jako by křičelo. Bezhlavě křičelo. Chodníky zalilo moře suti, nadrceného betonu, zpřelámaných trámů, zdá se, že město rozdupal obr. Auta, nebo spíš to, co z nich zbylo, ohořelé kostry, zavalené sutinami jako vraky ztroskotaných lodí. Potrhané vlajky svědčí o výsměchu očekáváním. Náhodně rozvěšené kousky červené, kousky zelené, jako svěšené cáry těl. Na rozdrolených zdech zmírají zoufalá graffiti. To vše pozbylo smyslu. Zbyl jen hřbitov, na němž i stíny vypadají ztraceně.

Na každém kroku něco přitahuje pohled. Modré, nepoškozené dveře. Ohnutá pouliční lampa. O něco dál opuštěné kolo, opřené o zbytek zmizelé zdi. Nic nechybí, vše strnulo v absurdním uspořádání, v němž veškerý inventář ztratil funkci, užitečnost, důvod existence. Procházíš kolem zející budovy, poschodí jako by se hroutila pod sebou. Interiéry za zříceným průčelím otevřené navenek; řez skýtající pohled na ukradený život každému, kdo jde kolem. Převrácený gauč. Povlávající záclona, s níž si stále pohrává větřík. Rozbitý rámeček na zemi. Fotografie předka v kefíji v něm vzdoruje času. Ulice přehrazené hromadami roztodivných věcí. Kusy betonu, skleněnými střepy, plastovou židlí s roztavenými nohami. Rezavým kbelíkem plným suti, dětskými hračkami, rozpáraným plyšákem. Stromy, pokud ještě stojí, jsou zmrzačené, mají ulámané větve. Jako výstraha. Bůhvíkolikátá hrozba.

Život přesto pokračuje. Divadelní představení bídy a šílenství, groteskní bál živých, kteří nejsou tak docela živí, ale ještě ne tak docela mrtví. Vlečou se troskami jako duchové, tváří se jako ti, kteří vše viděli, o vše přišli a kromě konce už na nic nečekají. Ale život pokračuje. A dokud pokračuje, je potřeba žít. Malí kluci proto běhají a pořád se všemu smějí. O smrti už vědí vše. Stačí starý, vyfouklý míč a už kličkují mezi troskami. Hřiště jako každé jiné. Dokonce bohatší. Někdy se na něm najdou hotové poklady.

Dospělí se houfují v koutech. Zaměstnávají se. Nebo se o to aspoň snaží. Závoje žen se skoro nepohnou. Splývají s prachem a popelem. Rodiny dál sedí před tím, co zbylo z jejich domu. Jako by se nic nezměnilo. Židle, polštářky, podnos s čajem na proraženém stole. Mluví tiše. Vše je zlomkovité: útržky hovorů, kousky jídla, střípky zasutých vzpomínek. Okamžiky ukradené času, který plyne v ironii zkázy. Občas někdo vstane a dá se do zuřivého přehrabování sutin, hledá cosi, bez čeho se najednou nemůže obejít.

Nestačíš se divit, zároveň jsi znechucený, stoupáš k méně zasažené, na první pohled obchodnější čtvrti.

Objevuješ ho v tom zmatku mezi krámky pekaře a obuvníka. Ve výloze stovky knih, za otevřenými dveřmi tušíš tisíce dalších. A další stovky má vyložené na vetché plachtě přímo na chodníku. Sedí opřený zády o stěnu domu, jako by s tím místem srostl. Začtený. Jako památka na dávné časy, odložená na rohu ulice. Může mu být šedesát. Nejvýš sedmdesát. Je hubený a útlý jako člověk, kterému čas omlel tělo, kterého otesaly roky. Olysalé čelo mu lemuje pár prošedivělých pramenů. Prošedivělé je i nepravidelně zastřižené strniště, budí seriózní, zároveň nevázaný dojem. Skleslá ramena svědčí o vyrovnané rezignaci, s níž se setkáváme u lidí, kteří toho příliš viděli, ale vzdor všemu pokračují dál. Pleť má mírně osmahlou od slunce, přišla však o lesk. Má nakřivo nasazené brýle. Staré obroučky slepené izolepou šikmo přes nos. Jako by za nimi neustále mhouřil oči. Snad před ostrým světlem, nebo ze zvyku celé dny přejíždět po řádcích textu.

Otočí stránku, přičichne k ní, pohladí ji a znovu se začte. Na sobě má obyčejnou košili s dlouhým rukávem. Sepraná je tak, že původní barvy jsou sotva k rozeznání. Staré, šedivé bavlněné kalhoty jsou poseté nenápadnými skvrnami a pokryté prachem z ulic Gazy. Kožené sandály toho mají za sebou stejně jako oblečení. Budí dojem, že svět kolem se zastavil. Dlouhými, hubenými, téměř zkroucenými prsty se dotýká papíru tak, jako by jimi laskal slova. Nesou patinu prstů, které odnepaměti obracejí stránky.

Vedle sebe má postavenou otlučenou sklenici, je plná něčeho, co připomíná čaj. Usrkává z ní po malých doušcích. Pije pomalu, jaksi mimoděk. Je na tu zvláštní chuť bezpochyby zvyklý, patří ke zdejším běžným, každodenním pocitům. Co chvíli si posune brýle na nose. Nevidí tě. Přitom klečíš jen deset metrů od něj a už pár minut ho pozoruješ. Zatím jsi nestiskl spoušť. Bojíš se, že narušíš kouzlo okamžiku. V tom záběru je obsaženo vše. Vše, co se stalo s Gazou. Starý knihkupec stále uhranutý svými knížkami, v nichž si čte jen pár kroků od trosek. Jako by ho slova dokázala uchránit od hluku, utrpení a pomalého umírání města. A říkáš si, že tohle je ten pravý obrázek. Dál hledat nemusíš. Máš ho před sebou.