Přeložila Zuzana Ľalíková

Úryvek z Hamleta od Williama Shakespeara uveden v překladu J. V. Sládka

PUNK 57

Copyright © 2016 by Penelope Douglas LLC

„Bonus content“ copyright © 2023 by Penelope Douglas LLC

Translation © Zuzana Ľalíková, 2026

ISBN 978-80-249-5904-7

Claire a Benderovi

a tomu, co se mohlo stát v pondělí ráno…

Milí čtenáři,

vzpomínám na den, kdy mě napadl příběh Punku 57. Tehdy jsme bydleli v pronajatém bytě v Las Vegas, kde jsem ležela na otomanu a zírala do stropu. Měla jsem náladu napsat samostatný román. Nápady ke mně občas přicházejí samy od sebe, ale toho dne jsem se snažila nápad dostat. Cha.

A pak mě něco skutečně napadlo, což je fakt divný! Nejdřív se měl příběh točit kolem předstírané smrti. Ryen se dozvěděla, že Misha, s nímž si dopisuje, zemřel, ale přitom vůbec neměl být mrtvý. Jen se ukrýval ve škole jí přímo před nosem. Velice brzy jsem dospěla k závěru, že je takový nápad na mé tehdejší dovednosti příliš ambiciózní, a tak jsem se rozhodla, že bude nejlepší, když Ryen nebude tušit, co se s ním stalo.

A pak už se příběh psal sám. Jednalo se o mou osmou knihu a po Zvrácených jsem se chtěla vrátit ke svým kořenům a nějaký čas psát příběh plný citového napětí a úzkosti. Nápad na něj se rozvinul sám od sebe a psát ho mě velice bavilo.

Vůbec jsem však nečekala, jak těžké pro mě bude některé scény napsat. S Ryen jsem se velice ztotožnila – s její nejistotou, studem, potřebou být vyslyšena… Vybavily se mi ne moc příjemné vzpomínky, ale především jsem věděla, že nejsem sama. Spousta jiných lidí se cítila stejně, a to nejen v období dospívání. Některé z věcí, které si Ryen myslí a cítí, doprovází některé lidi celý život.

Bez ohledu na stáří postav jsem věděla, že se s nimi většina čtenářů nejrůznějšího věku ztotožní.

Děkuju, že si tento příběh přečtete a třeba se o svou lásku k Punk 57 podělíte. Miluju scénu v knihovně. A také v autokině. Není nad pikantnost. Doufám ale, že si z příběhu vezmete ponaučení, že život je krátký a jediné, čeho je třeba se bát, je, že něčeho budete litovat. Nejste v tom sami.

S láskou

Pen

Milí čtenáři,

tato kniha se zabývá mnoha citově náročnými tématy, jež zahrnují znásilnění, homofobii, násilné chování a šikanu, sexuální vydírání, výsměch tělesným proporcím, deprese a nepřímo zmíněnou smrt sourozence. Pokud se domníváte, že by vás kterékoli z těchto témat příliš rozrušilo, doporučuji vám, abyste před čtením tohoto románu vzali v úvahu své duševní zdraví.

SEZNAM PÍSNÍ

„Bad Girlfriend“ – Theory of a Deadman

„Bleed It Out“ – Linkin Park

„Blow Me (One Last Kiss)“ – P!nk

„Colors“ – Halsey

„Dirty Little Secret“ – All-American Rejects

„Do You Know Who You Are?“ – Atreyu

„Happy Song“ – Bring Me the Horizon

„I Think We’re Alone Now“ – Tiffany

„Lose Yourself“ – Eminem

„Love the Way You Lie“ – Eminem

„More Human Than Human“ – White Zombie

„Mudshovel“ – Staind

„Sk8er Boi“ – Avril Lavigne

„So Cold“ – Breaking Benjamin

„Square Hammer“ – Ghost

„Stupid Girl“ – Garbage

„True Friends“ – Bring Me the Horizon

„Where’d You Go“ – Fort Minor

„Wildest Dreams“ – Taylor Swift

1. kapitola

MISHA

Milý Misho,

už jsem ti někdy přiznala, za co se tajně stydím?

A ne, není to sledování Náctiletých maminek jako u tebe. A nezapírej. Vím, že u toho nemusíš se svojí sestrou vysedávat. Je dost stará, aby se na telku dívala sama.

Ne, po pravdě je to něco mnohem horšího a je mi trapně, že ti to říkám. Ale myslím, že by člověk ze sebe měl negativní pocity vypustit. Aspoň jednou, ne?

Víš, do školy se mnou chodí jedna holka. Znáš to. Roztleskávačka, oblíbená, dostane, co si zamane… Nerada to přiznávám, a zvlášť tobě, ale kdysi dávno jsem chtěla být jako ona.

Dodnes tak trochu chci.

Naprosto bys ji nenáviděl. Představuje všechno, co nesnášíme. Je zlá, přezíravá, povrchní… Taková ta holka, co neudrží v hlavě myšlenku moc dlouho, protože se jinak příliš unaví a potřebuje šlofíka. Vždycky mě ale fascinovala.

A neobracej oči v sloup. Úplně tě teď vidím.

To jen že… navzdory všem svým hrozným vlastnostem není nikdy sama. Víš?

Trochu jí to závidím. Fajn, přiznávám, hodně jí to závidím.

Je na prd být sama. Být mezi lidmi a připadat si, že tě mezi sebou nechtějí. Že jsi na party, na kterou tě nepozvali. Nikdo neví, jak se jmenuješ. Nikoho to ani nezajímá. Je jim to jedno.

Vysmívají se ti? Mluví o tobě? Ušklíbají se, jako by byl jejich dokonalý svět ještě lepší, kdybys tam nebyl a nekazil jim výhled?

Přejí si, abys konečně pochopil jejich náznaky a odešel?

Takhle nějak se cítím.

Vím, že je ubohé chtít mít mezi lidmi své místo, a vím, že mi řekneš, že je lepší být sama a mít pravdu než stát v davu a mýlit se, ale… Stejně si tak každou chvíli připadám. Znáš ten pocit?

Zajímalo by mě, jestli to cítí ta roztleskávačka. Když hudba utichne a všichni se vrátí domů. Když den končí a ona se nemá s kým zabavit. Když si smyje make-up a odloží odvážnou masku, začnou si s ní pohrávat démoni, které pro daný den pohřbila, protože najednou nemá s kým jiným si hrát?

Asi ne. Narcisové netrpí nízkým sebevědomím, že?

To musí být fajn.

Na středovém panelu mojí dodávky mi zazvoní mobil. Odvrátím oči od Ryenina dopisu a vidím, že mi dorazila další textovka.

Zatraceně. Hrozně jsem se zpozdil.

Kluci nepochybně přemýšlejí, kde sakra vězím, a do skladiště to mám ještě pořád dvacet minut autem. Proč nemůžu být neviditelný basák, který je všem putna?

Znovu se zadívám na její slova a v duchu si přečtu tu větu. Když si smyje make-up a odloží odvážnou masku…

Ta slova mě zarazila, už když jsem si před dvěma lety přečetl tenhle dopis poprvé. A od té doby snad stokrát. Jak toho dokáže říct tak málo, a přesto tak moc?

Vrátím se k dopisu a dočtu poslední část. Už vím, jak dopis končí, ale moc se mi líbí její postoj i to, že mi dokáže vykouzlit úsměv.

Promiň. Vzala jsem si pauzu od socek a je mi líp. Nevím, kdy se ze mě stal takový idiot, ale jsem ráda, že mi to trpíš.

Popojedeme.

Abychom si to po naší poslední hádce vyjasnili, Kylo Ren NENÍ mimino. Rozumíš? Je mladý, impulzivní a příbuzný s Anakinem a Lukem Skywalkerem. Jasně že fňuká! Jak to může někoho překvapit? A odčiní to. Vsadíme se. Řekni o co.

Tak jo, musím jít. Ale ano, abych ti odpověděla na otázku, ten kousek písně, který jsi mi posledně poslal, zní skvěle. Jdi do toho. Těším se, až si ji přečtu celou.

Dobrou noc. Jsi chlapík. Hezky se vyspi.

Ráno ti nejspíš přestanu psát.

Ryen

Zasměju se jejímu odkazu na film Princezna nevěsta. Říká to už sedm let. Začali jsme si psát v páté třídě v rámci školního projektu, kdy se žáci z její třídy dali do dvojic se žáky mojí třídy.

Jenže jsme v psaní dopisů pokračovali i po konci školního roku. Sice bydlíme padesát kiláků od sebe a máme sociální sítě, ale dál spolu komunikujeme takhle, protože to má punc výjimečnosti.

A na Náctileté maminky se nedívám. Dívá se na ně moje sedmnáctiletá ségra a přemluvila mě k tomu. Jednou. Ani nevím, proč jsem o tom Ryen řekl. Mám přece rozum a vím, že bych jí neměl dávat proti sobě jakoukoli munici, protože si mě pak bude nonstop dobírat. Krucinál.

Složím dopis. Ohmatané záhyby černého papíru hrozí, že kdybych ho ještě jednou rozložil a přečetl, roztrhnou se. Za ty roky se obsah našich dopisů hodně změnil. To, o čem mluvíme, kvůli čemu se hádáme, její písmo… Písmo, původně velká nemotorná písmena holky, co teprve začala psát psace, se změnilo v sebevědomé tahy ženy, která ví, kdo je.

Papír se však dodnes nezměnil. Ani stříbrný inkoust, který používá. Při pohledu na hromádku černých obálek na kuchyňské lince se mi vždycky příjemně zvedne hladina adrenalinu.

Vložím papír do přihrádky, kde přechovávám několik svých dalších oblíbených dopisů od Ryen, vezmu pero a nechám ho viset nad papírem v klínu.

„Rozetři si odvahu na líce, obkresli rty i oči své,“ mumlám si, zatímco píšu na papír, „zalep si mezery a zakryj všechny trhliny.“

Přestanu psát, v zamyšlení vtáhnu spodní ret mezi zuby a přejedu si přitom po piercingu. „Trochu tady, trochu tam,“ šeptám slova, která se mi vynořují v hlavě, „ať vynikne růž na tvých tvářích, jež odvede pozornost od tvých lží.“

Rychle slova zapíšu. V přítmí kabiny je můj škrabopis sotva viditelný.

Mobil mi znovu pípne. Zaváhám. „Jo, jasně,“ zavrčím na textovky, aby mi přestaly chodit. To mí spoluhráči fakt nezvládnou pět minut pořádat party beze mě?

Znovu přiložím špičku pera k papíru, abych dokončil myšlenku, zarazím se však a zběsile přemýšlím. Co sakra dál? Trochu tady, trochu tam, ať vynikne růž na tvých tvářích…

Pevně zavřu oči a zas a znovu si ta slova opakuju. Snažím se vybavit si zbytek.

Povzdechnu si. Do prdele, jsou pryč.

Zatraceně.

Nasadím na pero víčko a pero i se zápisníkem odhodím na sedadlo spolujezdce svého raptoru.

Dumám nad její poslední větou. Řekni o co.

No, co třeba o telefonát, Ryen? Co kdybych poprvé v životě slyšel tvůj hlas?

Ale ne. Ryen se naše přátelství líbí takové, jaké je. Koneckonců nám to funguje. Proč to riskovat nějakými změnami?

A asi má pravdu. Co kdybych uslyšel její hlas a její dopisy by ztratily na výjimečnosti? Skrze její slova si můžu představovat, jakou má osobnost. Kdybych uslyšel její tón, všechno by se změnilo.

Jenže co kdybych uslyšel její hlas a líbil by se mi? Co kdyby mi její smích nebo dech v uchu nedával spát stejně jako její slova a chtěl bych víc?

Už teď jsem jejími dopisy víc než dost posedlý. Právě proto taky sedím ve své dodávce na prázdném parkovišti a znovu si čtu jeden z jejích starších dopisů, jelikož jsou inspirací pro mou hudbu.

Ryen je mou múzou a dávno jí to muselo dojít. Už roky jí posílám své texty k přečtení, protože chci znát její názor.

Zazvoní mi telefon. Na displeji svítí Daneovo jméno.

Ztěžka si povzdechnu a hovor přijmu. „Co je?“

„Kde seš?“

„Na cestě.“ Nastartuju a zařadím.

„Kecy. Zas vysedáváš na parkovišti a píšeš texty, co?“

Obrátím oči v sloup, hovor ukončím a mobil odhodím na sedadlo spolujezdce.

V autě se mi dobře přemýšlí. Nemá do mě co rejpat jenom proto, že neovlivním, kdy mě popadne múza.

Vyjedu na ulici, šlápnu na plyn a zamířím ke starému překladišti za městem. Naše kapela tam pořádá dobročinný hon za pokladem, abychom vybrali peníze na svoje letní turné, které plánujeme za několik měsíců. Myslel jsem, že bysme měli domluvit pár kšeftů – nebo se spojit s dalšími místními kapelami –, Dane je přesvědčený, že větší počet diváků přitáhne něco jiného.

Holt uvidíme, jestli měl pravdu.

Kousavý únorový chlad mi zalézá pod mikinu. Zapnu topení a rozsvítím dálkáče. Jasné světlo ozáří černočernou temnotu přede mnou.

Tahle silnice vede do Falcon’s Well, kde bydlí Ryen. Kdybych jel dál a minul skladiště, odbočku do Cove – opuštěného zábavního parku –, nakonec dorazím až do jejího města. Co jsem si udělal řidičák, byl jsem mnohokrát v pokušení tam zajet, protože jsem umíral zvědavostí, ale nikdy jsem to neudělal. Jak jsem řekl, nestojí mi to za riziko, že bychom přišli o to, co máme. Leda by s tím souhlasila i ona.

Nakloním se k sedadlu spolujezdce a odhrnu zápisník a další papíry stranou. Hledám svoje hodinky. Nechal jsem si je tu, když jsem včera myl auto zvenčí, a je to jedna z mála věcí, k nimž se chovám zodpovědně. Hodinky jsou rodinným dědictvím.

Tak trochu.

Najdu je, pevně chytím volant a připnu si černý semišový řemínek na zápěstí. Sedí na něm chronometr vložený mezi dvěma příčkami. Patřily mému dědečkovi, než je na svatbě mých rodičů daroval mému tátovi, aby je pak předal svému prvorozenému synovi. Můj otec se jich loni konečně vzdal a tehdy jsem teprve zjistil, že původní chronometr ztratil. Starožitné hodinky od Jaeger-LeCoultre, které se v naší rodině předávají z generace na generaci už osmdesát let.

Jednoho dne ten chronometr najdu. Ale do té doby se místo něj musím spokojit s laciným krámem na dědečkově sametovém řemínku.

Připnu si ho, vzhlédnu a na silnici před sebou něco spatřím.

Když přijedu blíž, rozpoznám u krajnice postavu s blonďatým culíkem, v černé bundě a v neonově modrých teniskách.

To si snad ze mě dělá prdel. Do hajzlu.

Reflektory osvítí záda mojí sestry a ozáří ji na pozadí tmavé noci. Ztlumím hudbu. Ohlédne se přes rameno a konečně si všimne, že za ní někdo jede.

Uvědomí si, že jsem to já, hned se uvolní a s úsměvem běží dál.

A v uších má ještě podělaný sluchátka. Skvělý bezpečnostní opatření, Annie.

Zpomalím, stáhnu okénko spolujezdce a zajedu až k ní. „Víš, jak vypadáš?“ seřvu ji. Vztekem sevřu volant pevněji. „Jako ideální oběť sériového vraha!“

Tiše se zasměje, zakroutí hlavou a rozběhne se ještě rychleji, takže taky musím přidat. „A víš, kde jsme?“ namítne. „Na silnici mezi Thunder Bay a Falcon’s Well. Tudy nikdy nikdo nejezdí. Nic se mi nestane.“ Povytáhne obočí. „A jako bych slyšela tátu.“

Znechuceně se zamračím. „Za A,“ opáčím, „tudy jedu já, takže není pravda, že tudy nikdo nejezdí. A za B nekruť hlavou jen proto, že jsi jediná dost pitomá na to, abys za nocí běhala kdo ví kde. Nechci, aby tě někdo znásilnil a zabil. A za C jsem si to nezasloužil. Nejsem jako táta, tak se opovaž mě takhle ještě někdy kopnout do koulí. Není to od tebe hezký.“ A vyštěknu: „Koukej nasedat.“

Znovu zavrtí hlavou. Stejně jako Ryen mě moc ráda trápí.

Annie je můj jediný sourozenec a navzdory mému ne zrovna úchvatnému vztahu s naším tátou vycházím se svou sestrou vážně dobře.

Běží dál, lapá po dechu. Všimnu si černých kruhů pod jejíma očima a propadlých tváří. Už mám na jazyku, že jí znovu vyhubuju, ale ovládnu se. Hodně maká a skoro nespí.

„No tak,“ pobídnu ji. Ztrácím trpělivost. „Vážně. Na tohle nemám čas.“

„Tak co tu děláš?“

Zadívám se na prázdnou silnici, abych se ujistil, že nesjíždím do protisměru. „Dneska se koná lov na poklady. Mám se tam ukázat. Proč sis nešla zaběhat na osvětlenou cestu v parku mezi další dvě desítky běžců? Byla bys tam ve větším bezpečí. Co?“

„Přestaň se ke mně chovat jako k malé.“

„Tak přestaň dělat hovadiny,“ odseknu.

Jako fakt. Co ji to sakra napadlo? Ocitnout se tu sám je i ve dne dost blbý nápad, ale v noci?

Jsem o rok starší, v květnu jsem maturoval, ale obvykle je z nás dvou ta zodpovědná ona.

Což mi připomíná. „Hej,“ zabručím. „Vzala sis dneska ráno z mojí šrajtofle šedesát babek?“

Všiml jsem si, že mi chybí, a to jsem ty peníze vybral teprve včera. Neutratil jsem je a tohle je už potřetí, co mi zmizela hotovost.

Nasadí smutný dětský výraz, o kterém ví, že na mě funguje. „Chtěla jsem si nakoupit potřeby na chemický pokus a ty nikdy za nic neutrácíš. Nechtěla jsem, aby ty peníze přišly nazmar.“

Obrátím oči v sloup.

Ví, že stačí, když o prachy požádá tátu. Annie je jeho andílek, takže jí vždycky dá, co se jí zachce.

Jak bych se na ni ale mohl zlobit? Jednou to někam dotáhne a je šťastná. Chci dělat, co je v mých silách, aby byla ještě šťastnější.

Zazubí se, protože na mně vidí, že mě obměkčila. Vrhne se k autu, chytí se rámu okna a postaví se na kabinový schod pode dveřmi. „Hele, mohl bys mi vzít kořenové pivo?“ zeptá se. „Ledově vychlazené kořenové pivo. Cestou ze skladiště domů? Protože oba víme, že tam vydržíš tak pět minut, leda by sis našel nějakou sexy holku, která tě přesvědčí, ať jsi trochu společenštější.“

Zasměju se. Trouba naše.

„Fajn.“ Přikývnu. „Nastup a svezu tě na benzinku. Co ty na to?“

„A karamely!“ dodá. Můj požadavek zvysoka ignoruje. „Nebo něco jiného žvýkavého.“ Poté seskočí na zem a rozběhne se ještě rychleji než předtím pryč.

„Annie!“ Šlápnu na plyn a doženu ji. „A hned.“

Ohlédne se na mě a uchechtne se. „Tamhle mám auto, Misho!“ Ukáže před sebe. „Dívej.“

Upřu zrak o něco dál a zjistím, že říká pravdu. Její modrý minicooper na ni čeká u pravé krajnice.

„Sejdeme se doma,“ poví mi.

„Takže jsi pro dnešek s běháním skončila?“

„Aaaano.“ Teatrálně svěsí hlavu. „Tak se uvidíme, až se vrátíš domů. Jeď mi pro kořenové pivo a bonbony.“

Pobaveně se usměju. „Rád bych, ale nemám prachy.“

„Máš peníze ve středovém panelu,“ opáčí. „Nedělej, jako bys necpal všude možně drobné, místo abys je nosil na místě pro ně určeném. Vsadím se, že když ti pořádně prohrabu celé auto, najdu pár stovek.“

Odfrknu si. Jo, takový jsem já. Zlý starší bratr, který po sobě neuklízí a snídá mozzarellové tyčinky.

Šlápnu na plyn a vyrazím po silnici, za sebou však ještě zaslechnu křik.

„A koprové brambůrky!“

Vidím ji ve zpětném zrcátku. Drží si ruce u pusy a křičí. Dvakrát zatroubím, abych jí dal vědět, že jsem ji slyšel, a jedu vpřed, až zastavím před jejím autem.

V zrcátku sleduju, jak kroutí hlavou, jako bych se snad choval hrozně pánovitě, protože neodjedu, dokud nenastoupí do auta.

Sorry, ale holt to tak je. V deset večer opravdu nenechám svoji krásnou sedmnáctiletou sestru samotnou na liduprázdné silnici.

Vytáhne z kapsy bundy klíče, odemkne si, zamává mi a nastoupí. Když rozsvítí reflektory, zase zařadím a konečně odjedu.

Šlápnu na plyn, zapřu se do opěradla a zamířím k opuštěnému skladišti. Když přejedu nízký kopec, přední světla jejího auta mi zmizí z očí a zmocní se mě obavy. Něco se mi na ní nelíbí. Ne že by vypadala nemocně, ale byla bledá a unavená.

Vrať se domů a vlez do postele, Annie. Přestaň vstávat v půl páté ráno. Potřebuješ pořádně spát.

Z nás dvou je ta dokonalá. Průměr jedna, hvězda školního volejbalového týmu, trenérka našich malých softbalistek, a to nemluvím o všemožných klubech a projektech, kterým se věnuje…

Stěny mého pokoje jsou polepené plakáty a pokryté černým fixem, protože texty písní píšu kamkoli, kde to mám zrovna po ruce. Ona má na stěnách police s trofejemi, medailemi a cenami.

Kéž bych si mohl půjčit trochu její energie.

Sjedu na štěrkovou cestu, několikrát zabočím a pak už před sebou uvidím mýtinu obklopenou tmavými stromy. Na ní se tyčí obrovská budova. Většina oken je vybitá a skrz ně vidím, že se uvnitř svítí a pohybují se tam siluety lidí.

Mám pocit, že tu kdysi vyráběli boty, ale jakmile Thunder Bay zbohatlo, výroba se přesunula do velkoměsta, aby její hluk a výpary nepoškozovaly křehké uši a nosy zámožných obyvatel tohoto městečka.

Skladiště, byť z něj zbyla pouhá ruina, se však stále využívá. Lidé se tu schází na táboráky, na party, na Ďáblovu noc… Teď je z něj prostor, kde se můžeme vyřádit, a dnešní večer patří nám.

Zaparkuju, vystoupím a zamknu auto, spíš abych ochránil Ryeniny dopisy a štos poznámek než svoji peněženku v přihrádce.

Dojdu ke vchodu, ale uvnitř se ani nerozhlédnu. Vyhrává tu „Square Hammer“ od Ghost. Proplétám se davem k rohu, kde – jak vím – najdu ostatní kluky. Kdykoli tu pořádáme večírek, vždycky si zaberou místa tady.

„Misho!“ křikne někdo.

Vzhlédnu a pokývnu klukovi, který postává se svými kámoši u sloupu. Jdu však dál. Pár lidí mě poplácá po zádech a několik mě i pozdraví, ale většina se věnuje svému a jejich smích svou hlasitostí soupeří s hudbou. Zvedají mobily do vzduchu a fotí si všechno kolem sebe.

Dane měl očividně pravdu. Všichni si tuhle akci užívají.

Kluky najdu přesně tam, kde jsem věděl, že budou. Sedí na gaučích v rohu. Dane pracuje na ipadu a nejspíš přes něj řídí tuhle akci online. Na sobě má plátěné kalhoty a triko – tohle kombo nosí bez ohledu na počasí. Lotus mluví s dvěma holkami a při tom si váže černé vlasy do culíku. Malcolm si zvedne k puse bong a zapálí ho. Kudrnaté hnědé vlasy mu zakrývají nepochybně krví podlité oči.

Paráda.

„Tak jo, jsem tu.“ Skloním se ke stolu, zvednu kabely od kytary, jež někdo z nich nechal válet v rozlitém drinku, a odhodím je na gauč. „Kde mě chcete?“

„Kde myslíš?“ vyštěkne náš bubeník Malcolm. Z pusy mu vychází kouř a škubne hlavou k davu za mými zády. „Chtějí tě, fešáku, tak mazej korzovat.“

Ohlédnu se přes rameno a ušklíbnu se. „Ne, díky.“ Vlézt na pódium a zpívat nebo hrát na kytaru je jedna věc. To je moje práce a vím, co mám dělat.

Ale tohle? Bavit lidi, které neznám, abych z nich dostal peníze? Prachy potřebujeme a já mám na pár věcí nadání, ale umění konverzace mezi ně nepatří. Nechci se s nikým bavit.

„Budu dělat ochranku,“ povím jim.

„Ochranku nepotřebujeme.“ Dane vstane. Jako vždy mu tvář zdobí náznak úsměvu. „Se rozhlídni. Všechno šlape jako po másle.“ Dojde ke mně a oba se rozhlédneme po davu návštěvníků. „Uvolni se a jdi si s někým pokrafat. Je tu spousta hezkých holek.“

Složím si paže na hrudi. To možná jo. Moc dlouho se tady ale dneska nezdržím. Mám tu píseň pořád v hlavě a chci ji dokončit.

Rozhlížíme se s Danem po lidech. Vidím, že v rukách drží kartičky, které si vyzvedli hned u vchodu. Na všech stojí různé úkoly nutné pro splnění lovu.

Vyfoť pyramidu šesti lidí.

Vyfoť muže se rtěnkou.

Vyfoť se, jak se líbáš s cizím člověkem.

Několik dalších úkolů je ještě pikantnějších.

Mají nahrát fotky na instagram, připojit odkaz na stránku naší kapely a my pak náhodně vybereme vítěze… něčeho. Zapomněl jsem. Nevěnoval jsem tomu pozornost.

Všichni si musí koupit lístek, aby se mohli lovu zúčastnit, ale protože bar je plný, je evidentní – aspoň od pohledu –, že přitáhnout davy a přimět lidi zaplatit nebylo nic těžkého. Barmani mají všem kontrolovat věk, ale vím, že na to pečou. V tomhle městě pijou všichni bez rozdílu a bez trestu.

„Tak jak se máš?“ zeptá se Dane. „Pořád ti tvůj táta nechce dát pokoj?“

„Mám se dobře.“

Zarazí se. Vím, že se mě chce dál vyptávat, ale nakonec to nechá být. „Měl jsi vzít i Annie. Líbilo by se jí tu.“

„Ani omylem.“ Zasměju se. Zavane ke mně vůně travky. „Od mojí ségry ruce pryč. Rozumíš?“

„Hele, nic jsem neřekl,“ ohradí se jak ztělesnění nevinnosti, ovšem stále s tím svým namyšleným úsměvem. „Jen podle mě moc dře a trocha zábavy by jí bodla.“

„Zábavy jo. Problémů ne,“ opravím ho. „Annie je na dobré cestě a nepotřebuje, aby ji kdokoli rozptyloval. Má před sebou budoucnost.“

„A ty ne?“

Cítím na sobě jeho oči a ve vzduchu se vznáší výzva. To jsem přece neřekl, ne?

Dane se na chvíli odmlčí. Asi přemýšlí, jestli mu odpovím, ale pak pouze opět změní téma.

„Fajn, tak teď mrkej,“ vybídne mě, nakloní se ke mně a zvedne mi před oči ipad a začne na něm skrolovat. „Doteď přišlo čtyři sta padesát osm lidí. Hází na socky videa a fotky, stovky tagů a některý taky na svých profilech jedou naživo… Dopadlo to líp, než jsem si představoval. Už teď se tahle akce vyplatila. Za dnešní večer se počet zhlédnutí našich videí na youtube zčtyřnásobil.“

Podívám se na displej a všimnu si, že spoustu fotek doprovází název naší kapely. Lidi zvedají sklenky do vzduchu a holky se usmívají. Dane mi pustí několik videí se záběry ze skladiště.

„Dobrá práce.“ Podívám se do hloubi prostoru. „Vypadá to, že máme na turné.“

Tohle mu musím nechat. Všichni se baví a my vyděláváme.

„Zítra se stav,“ požádám ho. „Mám pár textů, které chci vyzkoušet.“

„Dobře,“ odpoví. „A teď mi prokaž laskavost a jdi se prosím trochu pobavit. Tváříš se jak na šachovým turnaji.“

Zamračím se na něj, vytrhnu mu ipad a dívám se, jak se rozesmátý vrací ke klukům.

Vykročím do davu a cestou zkoumám hlavní stránku našeho profilu. Všimnu si mnoha jmen našich přátel a spolužáků, kteří nás přišli podpořit. Cítím vůni kouře z menších táboráků a prohlížím si fotku kluka se slovem Kůň napsaným fixou na jeho poklopci. Ukazuje na něj nějaká holka a s rukou před pusou, jako by ji to překvapovalo, pózuje na fotku. Popisek zní: Našla jsem koně!

Zasměju se. Jasně že některé úkoly, jako třeba vyfotit se s koněm, se dají splnit výhradně s trochou kreativity. Dobrá práce.

Fotek a videí je tolik, že si nedovedu představit, jak to chce Dane do zítřka všechno projet. I když jak ho znám, vítěze nevybere ani náhodou, ani spravedlivě. Prostě na fotkách najde nejhezčí holku.

Sjedu o něco níž, načež si všimnu videa, které se začne samo přehrávat. Dívám se, jak na něm holka bere výčepní pistoli, namíří ji vzhůru a od sebe a začne rozstřikovat vodu. Proud vystřelí vzhůru a zas spadne dolů jako fontána.

Předvede sexy taneček a zasměje se do kamery. „Stojím ve fontáně!“ oznámí. Tílko jí stěží zakrývá prsa.

Tílko, které má na sobě v mrazivém únoru Nové Anglie.

Pak jí ale jeden z barmanů pistoli vytrhne z ruky, odloží ji na bar a střelí po ní podrážděným pohledem.

Zpoza kamery je slyšet tichý smích.

Holka v tílku sáhne po mobilu. „Tak jo, to byl trapas. Dej to sem. Chci to sestříhat, než to zveřejním.“

„Ne-e,“ odpoví jí dívčí hlas za kamerou a začne couvat.

Holka v tílku za tou druhou vyrazí a vyjekne: „Ryen!“ Pak uslyším smích a video končí.

Stojím tam, zírám na ipad a srdce mi začíná bušit stále rychleji.

Ryen?

Holka za kamerou se jmenuje Ryen?

Ne, to nebude ona. Nemůže to být ona. Takhle se určitě jmenuje spousta různých holek. Nebude tu.

Podívám se na video a sjedu očima na jména uvedená v příspěvku. Tagnula naši kapelu a několik dalších lidí, ale pak si všimnu jména toho, kdo příspěvek zveřejnil.

Ryen Trevarrowová.

Narovnám záda a hruď se mi zvedá a klesá mělkými nádechy.

Panebože.

Sakra! Okamžitě zvednu hlavu a rozhlédnu se po davu. Zkoumám jeden obličej za druhým.

Kterákoli z těch holek by mohla být ona. Je tu? Dělá si srandu?

Znovu se zadívám do ipadu a palec držím nad jejím jménem. Váhám.

Znám ji sedm let, ale nikdy jsem neviděl její obličej. Kdybych si ji teď vyhledal, už by nebylo cesty zpět.

Je však tu. Nemůžu ji nevyhledat. Ne, když vím, že by mi mohla být na dosah.

Chtít, abych odolal, by bylo příliš.

A nikdy jsme si neslíbili, že si toho druhého nevyhledáme na sociálních sítích. Jen jsme se domluvili, že přes ně nebudeme komunikovat. Co já vím, dost možná si mě už dávno našla. Nebo mě na nich možná hledá právě teď, když ví, v jaké kapele hraju a že tohle je naše akce. Možná právě proto přišla.

Kašlu na to. Klepnu na její jméno a nehybně čekám, až se načte její profil.

A pak ji spatřím.

Objeví se její fotka. Poklesne mi žaludek a zapomenu dýchat.

Kristepane.

Úzká ramena zakrytá dlouhými, světle hnědými vlasy. Srdčitý obličej s plnými růžovými rty a vyzývavým pohledem v sytě modrých očích. Zářivá pleť a krásné tělo.

Aspoň co vidím.

Zakloním hlavu a zhluboka se nadechnu. Jdi do prdele, Ryen Trevarrowová.

Lhala mi.

Teda ne že by mi vyloženě lhala, ale z jejích dopisů jsem získal dojem, že takhle teda rozhodně nevypadá.

Představoval jsem si šprtku s brýlemi a fialovým melírem a v triku se Star Wars.

Znovu se zadívám na její fotku a sjedu jí pohledem po zádech až k místu, kde jí zpod sexy topu vykukuje pokožka. Ohlíží se přes rameno do čočky fotoaparátu. Hned je mi tepleji. Rychle projedu její profil a hledám vodítka – jakékoli stopy –, že to není ona.

Prosím, ať to není ona. Prosím, buď milá a ve společnosti neohrabaná, stydlivá a přesně taková, jakou tě mám už sedm let rád. Nekomplikuj to tím, že budeš sexy.

Jenže je to tak. Všechny stopy mi potvrzují, že tohle je Ryen. Moje Ryen.

Večeře v Gallu, její oblíbené pizzerce, písničky, které poslouchá, filmy, na které se dívá, a všechno zveřejněno z nejnovější verze iphonu. Její nejoblíbenější věci z majetku.

Sakra.

Vypnu Daneův ipad a začnu se prodírat davem. Ohřevné lampy zahánějí mráz, minu několik ohnišť, na kterých si lidé opékají marshmallows. Z reproduktorů vyřvává hudba a já zatínám čelist a snažím se uklidnit srdce.

Dojdu k baru, odložím na něj ipad, otočím se a složím si paže na hrudi. Teď už ani hnout. Pokud přišla kvůli mně, najde si mě. A když ne, tak… Co? Nechám to být?

„Ahoj.“

Zvednu oči a srdce se mi propadne do žaludku. Několik kroků přede mnou stojí fontánová holka z videa.

A vedle ní…

Zadívám se na Ryen. Vím, že její kamarádka na mě právě promluvila, je mi to ale jedno. Ryen vedle ní mlčí, lehce přivírá oči a váhavě na mě hledí.

Vlasy má dlouhé a rovné – ne natočené jako na fotce na instagramu – a na sobě má černý svetr, který jí spadá z ramene, a obepnuté džíny roztrhané téměř na cáry. Vidím části jejích stehen.

Ryen. Moje Ryen. Ruce v podpaží sevřu v pěst a svaly se mi napnou.

Nic neříká. Ví, kdo jsem?

Její kamarádka si odkašle. Zamrkám, sjedu k ní pohledem a konečně odpovím: „Čau.“

Fontánka nakloní hlavu. „Potřebuju pusu,“ oznámí věcně.

Mělce dýchám. Ryen vnímám tak palčivě, až to bolí.

„Fakt?“ prohodím. Všimnu si, že jí dlouhé tmavé vlasy přepadávají přes šálu, jíž si doplnila šedé tílko. Mrzne tu.

Ukáže na svoji kartičku. „Jo. Je to můj úkol v rámci lovu pokladů.“

A pak mě s úsměvem na rtech sjede pohledem. Takže chce asi pusu ode mě?

Vykročí ke mně, ovšem než se stihne dostat příliš blízko, vytrhnu jí kartičku z ruky a přečtu si text na ní.

„Vtipný. Já to tu nevidím,“ podotknu a kartičku jí vrátím.

„Dělám to za ni,“ vysvětlí a střelí po své kamarádce pohledem. „Stydí se.“

„Jsem vybíravá,“ opraví ji Ryen. Opět k ní stočím zrak. Její lehkovážná odpověď se mi nelíbí.

Vzpurně nakloní hlavu a upřeně se na mě zadívá.

Chce snad naznačit, že toho nejsem hoden? Vida, vida… Potlačím úsměv.

„Lylo!“ křikne někdo. „Panebože, hni kostrou a padej sem!“

Ryenina kamarádka se otočí ke skupince lidí nalevo od sebe a zasměje se tomu, co tam dělají. Takže se jmenuje Lyla.

Obrátí se opět ke mně. „Hned jsem zpátky.“ Jako by mi to nebylo jedno. „Hlavně jí prosím tě dej pusu. Potřebuje to.“ Všimne si, že se na ni Ryen mračí, znovu se na mě zadívá a objasní: „Kvůli lovu pokladů.“

Se smíchem odejde. Skoro čekám, že se za ní Ryen vydá, ale ta se mnou zůstane.

Zůstali jsme tu sami dva.

Po zátylku mi stéká studený pot. Dívám se na Ryen a oba rozpačitě mlčíme.

Proč nic neříká? Určitě musí vědět, kdo jsem. Jasně že netuší, že jsem v nedávné době založil kapelu, protože až budeme za několik měsíců maturovat, chtěl jsem ji překvapit tím, že jí pošlu naše demo, ale v dnešní době je zatraceně těžký být neviditelný. Na svém instagramovém profilu máme uvedená jména a fotky, stejně jako na polici s kartičkami u vchodu. Dělá si snad ze mě srandu?

Přešlápne a ztěžka si povzdechne, jako by čekala, až něco řeknu. Když dál mlčím, znovu vydechne a zadívá se na svou kartičku. „Potřebuju taky fotku, jak s někým jím něco ve stylu Lady a Trampa.“

Nechám si ruce založené a přimhouřím oči. Fakt chce v tomhle divadle pokračovat?

„Nebo…“ dodá trochu podrážděně, asi protože jsem jí neodpověděl, „potřebuju fotku fotky fotky. Ať už to znamená cokoli.“

Dál mlčím. Začínám být opravdu naštvaný, že předvádí, jak nic netuší. Sedm let, a takhle se chceš potkat, andílku?

Zakroutí hlavou. Dělá, jako bych já byl z nás dvou ten neurvalý. „Fajn, to je fuk.“ A otočí se k odchodu.

„Počkej!“ zvolá někdo.

Za Ryen doběhne Dane, zastaví ji, pak dojde ke mně a tiše ucedí: „Kámo, proč na ni vejráš, jak kdyby vrazila tvý babče facku? Sakra.“

Otočí se k Ryen a usměje se. „Ahoj. Jak se máš?“

Na okamžik sklopím zrak. Vážně neví, kdo jsem?

Je možné, že spousta lidí, co přišla, o nás nikdy neslyšela. Nejsme zrovna slavní a tahle akce je jediná, co se v okruhu padesáti kilometrů koná, tak proč by tu nebyla, i kdyby prostě proto, že neměla co jiného na práci?

Možná vážně netuší, že právě teď stojí před Mishou Larem. Klukem, s kterým si od svých jedenácti dopisuje.

„Jak se jmenuješ?“ zeptá se jí Dane.

Otočí se k nám, střelí po mně pohledem a dává tak najevo, že je ve střehu. Kvůli mně.

„Ryen,“ odpoví. „A ty?“

„Dane.“ Obrátí se ke mně. „A tohle je –“ Vystřelím paži a zlehka ho plácnu po břiše.

Ne. Takhle ne.

Ryen si toho všimne a svraští obočí. Nejspíš dumá, co mám za problém.

„Takže bydlíš ve Falcon’s Well?“ pokračuje Dane, který pochopí, co po něm chci, a změní téma.

„Ano.“

Přikývne a oba se odmlčí.

„Dooobře, takže…“ Dane tleskne. „Zaslechl jsem, že potřebuješ něco sníst ve stylu Lady a Trampa?“

Na odpověď nečeká, sáhne za bar a vytáhne dózu s ozdobami na drinky.

Zvedne dílek citronu a Ryen sebou škubne. „Citron?“

„Zkus to,“ vyzve ji.

Ryen však zavrtí hlavou.

„Fajn, počkej,“ přemlouvá ji. Nedokážu od ní odtrhnout zrak, a tak se na ni dál dívám a snažím se zpracovat, že tohle je fakt Ryen.

Má tenké prsty, jimiž mi napsala pět set osmdesát dva dopisů. Bradu, na níž si make-upem zakrývá jizvičku z pádu při bruslení na ledu, když jí bylo osm. Vlasy, o nichž mi prozradila, že si je každou noc splétá, protože prý není nic horšího než se probudit s vlasama v puse.

Chodil jsem už s půltuctem holek a o všech jsem toho věděl desetkrát míň než o téhle.

A ona to vůbec netuší…

Dane se vrátí s dřevěnou špejlí, na jejímž konci je nabodnutý opečený marshmallow.

Dojde ke mně a vrazí mi ji do ruky. „Spolupracuj, prosím.“

A pak se k ní otočí a vytrhne jí mobil. „Do toho. Vyfotím vás.“

Ryen po mně střelí pobaveným pohledem, který jí však okamžitě potemní, protože ve stylu Lady a Trampa se mnou viditelně nechce jíst vůbec nic.

Zároveň však nevycouvá ani nepředstírá nesmělost. Dojde ke mně, popadne barovou stoličku a stoupne na příčku, aby byla o něco výš. Není drobná, ale rozhodně je menší než já s mým metrem osmdesát. Nakloní se ke mně, pootevře rty, zadívá se mi do očí a moje zatracené srdce se v tu chvíli může pominout. Mám co dělat, abych neuvolnil paže a nedotkl se jí.

Jenže se zarazí. „Nakláním se k tobě s otevřenou pusou,“ podotkne. „Musíš mi dát najevo, že to chceš.“

Nemůžu si pomoct a koutek úst se mi povytáhne v úsměvu.

Sakra, je sexy.

Tohle jsem nečekal.

A poddám se tomu. Zvednu špejli s bonbonem, otevřu pusu a s pohledem upřeným do jejích očí se k ní nakloním. Oba se do marshmallow zakousneme a na okamžik znehybníme, aby nás Dane mohl vyfotit. Hledí mi do očí a já na rtech cítím její dech v rytmu její zvedající se hrudi.

Hoří mi tělo, a když část odkousne, rty při tom zavadí o mé. Zasténám.

Odtáhnu se a zhltnu celý zbytek bonbonu. Zatraceně.

Žvýká ten svůj kousíček, načež si olízne rty a seskočí ze stoličky. „Děkuju.“

Přikývnu. Cítím na sobě Daneovy oči. Je mi jasné, že tuší, že je něco špatně. Odhodím špejli na bar a zadívám se na něj. Usmívá se.

Debil.

Fajn, jo. Bonbon mi chutnal, Dane. Rád bych jich s ní snědl celé balení. Dost možná nebudu spěchat domů, jo?

V kapse mi zazvoní telefon. Vytáhnu ho a na displeji uvidím Anniino jméno. Stisknu Ignorovat. Nejspíš přemýšlí, kde jsem s její baštou. Za chvilku jí zavolám.

„Takže…“ protáhne Dane. „Ty fotky, co jsi hodila na stránku… Nemáš přítele, který nám přijde utrhnout hlavy, že ne?“

Napnu se. Ryen nemá přítele. Řekla by mi to.

„Ne,“ odpoví mu. „Ví, že já se zkrotit nenechám.“

Dane se zasměje a já jen mlčky poslouchám.

„Ne, nemám přítele,“ odpoví nakonec vážným tónem.

„Tomu se dá těžko věřit –“

„A ani si nikoho nehledám,“ skočí Daneovi do řeči. „Jednou mi to stačilo. Musíte je koupat a krmit a venčit…“

„Tak co se stalo?“ zeptá se Dane.

Pokrčí rameny. „Snížila jsem nároky. Podle všeho až moc. Jsem po téhle zkušenosti vybíravější.“

„Je nějaký chlap, co by tvoje nároky splnil?“

„Jenom jeden.“ Střelí po mně pohledem a opět se zadívá na Danea. „Ale nikdy jsem se s ním nepotkala.“

Jenom jeden. Jenom jeden kluk splňuje její nároky. Myslí tím mě?

Znovu mi zavibruje mobil. Sáhnu do kapsy a ztlumím vyzvánění.

Vzhlédnu. Všude kolem svítí blesky fotoaparátů a všimnu si, že napravo od nás se lidi fotí u posprejované zdi.

Přistoupím k ní a překvapím ji tím, že jí vezmu mobil. Dojdu za ni, přepnu na přední kameru, skloním se a zachytím naše obličeje na displeji. Upravím ale záběr tak, aby zároveň zabíral kluka za námi, který fotí dvě holky před posprejovanou stěnou. „Fotka,“ zašeptám jí do ucha v odkazu na naše selfie, „fotky,“ ukážu na displej, na němž kluk fotí holky, „fotky.“ A kývnu k posprejované stěně, před níž stojí.

Konečně se usměje. „Chytré. Díky.“

Stisknu spoušť a tento okamžik navěky zachytím.

Než se však stihnu odtáhnout a rozloučit se, nadechnu se její vůně. Na vteřinu znehybním a usměju se pro sebe.

Až se jednoho dne oficiálně představíme a ty si dáš dvě a dvě dohromady, budeš mě fakt nenávidět, andílku.

Ryen si převezme mobil a pomalu odejde. Naposledy se ohlédne přes rameno a zmizí v davu.

Už teď chci, aby se vrátila.

Sáhnu do kapsy, vezmu mobil a vytočím ségřino číslo. Jak moc mě bude nenávidět, když jí řeknu, aby si zašla pro brambůrky sama? Po pravdě se mi odtud ještě nechce.

Jenže když jí zavolám, nikdo mi to nezvedne.

2. kapitola

RYEN

O tři měsíce později

Milý Misho!

Děláš si prdel?

Jo, čteš správně. Opravdu jsem to slovo použila. Taky bych měla dodat, že tohle bude můj poslední dopis, ale vím, že by to byla lež. Nevzdám to s tebou. Přinutil jsi mě slíbit, že to s tebou nikdy nevzdám, a tak ti znovu píšu. Sice ses mi už tři měsíce neozval, ale pořád je na mě spoleh. Doufám, že se dobře bavíš, ať jsi kdekoli, debile.

(A teď vážně, nebuď mrtvý, jo?)

K předchozímu dopisu jsem připojila poznámky k textu tvé písně. Docela mě mrzí, že jsem si je neopsala, protože se bojím, že jsi pryč už nadobro, ale k čemu by to bylo? Napsala jsem to pro tebe a jen pro tebe, a i kdybys moje dopisy nečetl nebo se k tobě už nedostaly, stejně ti je potřebuju dál posílat. Líbí se mi myslet na to, že si tě hledají.

A teď novinky: dostala jsem se na vysokou. Tedy hned na několik vysokých. Je to zvláštní. Tak dlouho jsem si přála, aby se všechno v mém životě změnilo, a když se k tomu schyluje, moje nutkání uniknout odtud slábne. Asi proto lidé zůstávají tak dlouho nešťastní, viď? Sice je jim hrozně, ale je snazší držet se toho, co znají.

Taky sis toho všiml? Že se všichni snažíme proklestit si cestu životem co nejrychleji a nejsnadněji? A přestože víme, že bez riskování není odměny, stejně se změny děsíme.

Abych byla upřímná, bojím se. Pořád myslím na to, že se ani na vysoké nemusí nic změnit. Pořád nevím, co chci dělat. Nemyslím, že si začnu být nějakým svým rozhodnutím jistá. Vím, že si najdu nesprávné kamarády a budu chodit se špatnými kluky.

Takže jo, byla bych moc ráda, kdyby ses mi ozval. Klidně mi řekni, že máš práce nad hlavu a nemůžeš se dopisování věnovat nebo že už jsme moc staří na to, abychom si dál psali, ale hlavně mi naposledy řekni, že ve mě věříš a že všechno dobře dopadne. Od tebe to vždycky zní líp.

Nechybíš mi. Ani trochu.

Ryen

P. S.: Jestli zjistím, že ses na mě vybodl kvůli káře, holce nebo poslední hře ze série Grand Theft Auto, budu pod tvým jménem trollovat ve fóru o Živých mrtvých.

Nasadím víčko na pero se stříbrným inkoustem, zvednu dva černé papíry, klepnu jimi o stůl a přeložím je napůl. Poté je vložím do černé obálky, zvednu černý pečetní vosk a zapálím knot svíčky na nočním stolku, abych vosk nahřála.

Tři měsíce.

Zamračím se. Ještě nikdy se na takhle dlouho neodmlčel. Misha často potřebuje prostor, a tak jsem zvyklá, že o něm občas neslyším, ale něco se děje.

Pečetní vosk začne tát, proto ho přidržím nad obálkou a nechám ho kapat. Sfouknu plamínek, zvednu razítko, dopis zapečetím a prohlédnu si pečeť s otiskem černé lebky.

Je to dárek od Mishy. Štvalo ho, že jsem v jedenácti zalepovala dopisy pro něj pečetí se znakem Nebelvíru z Harryho Pottera. Jeho sestra Annie si z něj v jednom kuse dělala legraci a křičela, že mu dorazil dopis z Bradavic.

A tak mi poslal mnohem „mužnější“ pečeť a řekl, ať používám tu, nebo nic.

Hodně mě tím pobavil. Tak dobře.

Dopisovat jsme si tehdy před lety začali vlastně úplně náhodou. V pátém ročníku se naše učitelky pokusily spárovat naše třídy podle pohlaví, aby nám bylo vzájemné dopisování příjemnější, ale on se jmenuje Misha a já Ryen, takže si jeho učitelka myslela, že jsem kluk, a moje učitelka si myslela, že je holka.

Ze začátku jsme si moc nerozuměli, brzy jsme však zjistili, že máme jednu věc společnou. Rodiče nás obou od sebe odešli, když jsme byli ještě malí. Jeho máma opustila rodinu, když mu byly dva, a já jsem od svých čtyř let o tátovi neslyšela ani se s ním neviděla. Ani jeden z nás si je pořádně nepamatuje.

A teď, po sedmi letech a téměř na konci střední školy, je z něj můj nejlepší kamarád.

Vstanu z postele, nalepím na obálku známku a položím dopis na stůl, abych ho ráno odnesla na poštu. Vrátím se k posteli a přenesu psací potřeby na noční stolek.

Narovnám se a s rukama v bok si povzdechnu úzkostí.

Kde sakra jsi, Misho? Topím se tu.

Je pravda, že kdybych si dělala echt velké starosti, mohla bych si ho vygooglovat. Nebo si ho najít na sociálních sítích nebo zajet k němu domů. Bydlí jen padesát kilometrů ode mě a mám přece jeho adresu.

Jenže jsme si něco slíbili. Nebo spíš jsem ho přiměla něco mi slíbit. Kdybychom se viděli, navštívili se, poznali lidi, o nichž si navzájem píšeme v dopisech, zničili bychom tím svět, jejž jsme spolu vytvořili.

Právě teď je Misha Lare se všemi svými nedokonalostmi v mých představách naprosto dokonalý. Naslouchá mi, podporuje mě, snímá ze mě tlak a vůbec nic ode mě neočekává. Říká mi pravdu a nemusím se před ním nikdy schovávat.

Kolik lidí má ve svém životě někoho takového?

A jakkoli se chci dozvědět odpovědi, nemůžu se toho zatím vzdát. Píšeme si sedm let. Je to už mojí součástí a nevím, co bych si bez toho počala. Pokud ho vyhledám, všechno se změní.

Ne. Ještě chvíli počkám.

Podívám se na hodiny a zjistím, že je skoro čas. Moji kamarádi každou chvíli dorazí.

Z tácku na psacím stole zvednu kousek křídy, dojdu ke stěně vedle dveří do mého pokoje a pokračuju v kresbě rámečků kolem fotek, které jsem tam přilepila. Jsou čtyři.

Na jedné jsem zachycená loni na podzim při roztleskávání, obklopená holkami, které vypadají jako moje dvojčata. Na další jsem loni v létě ve svém džípu, s kamarádkami vzadu. Na jiné jsem v osmé třídě, zrovna jsme ve škole měli Den osmdesátek. Pózuju se spolužáky a usmívám se.

Na všech fotkách jsem vepředu. Lídryně. Vypadám šťastně.

A pak je tu jedna fotka ze čtvrté třídy. Byla pořízena o několik let dřív. Sedím sama na lavičce na hřišti a nutím se do úsměvu. Máma mě tehdy přivedla do školy na filmový večer. Všechny ostatní děti pobíhají kolem, jenže kdykoli jsem se ke kterýmkoli z nich pokusila přidat, chovaly se, jako bych tam nebyla. Vždycky mi utekly a nikdy na mě nepočkaly. Nebavily se se mnou.

Vyhrknou mi slzy. Zvednu ruku a dotknu se obličeje na fotce. Pamatuju si to, jako by to bylo včera. Připadala jsem si tehdy jako na večírku, na který mě nikdo nezval.

Bože, jak moc jsem se změnila.

„Ryen!“ křikne někdo na chodbě.

Popotáhnu a setřu slzu. Moje sestra otevře dveře a bez klepání mi vpadne do pokoje. Odkašlu si, a když vykoukne zpoza dveří, předstírám, že celou dobu kreslím na stěnu.

„Zhasnout a spát,“ nařídí.

„Je mi osmnáct,“ poznamenám, jako by se tím všechno vysvětlovalo.

Ani se na ni nepodívám a dál vybarvuju sekci, již jsem dokončila už včera. To myslí vážně? Je deset večer a moje sestra je jen o rok starší. Jsem mnohem zodpovědnější než ona.

Zavane ke mně vůně jejího parfému a koutkem oka vidím, že si rozpustila svoje blonďaté vlasy. Výborně. Takže za ní nejspíš přijede nějaký kluk a bude myšlenkami jinde, až za chvíli vyklouznu z domu.

„Psala máma,“ prozradí mi. „Udělala sis matiku?“

„Ano.“

„A politologii?“

„Mám hrubou osnovu,“ odpovím. „Chci referát napsat o víkendu.“

„Co angličtina?“

„Zveřejnila jsem na Goodreads recenzi na Konec civilizace a poslala mámě odkaz.“

„Jakou knihu sis vybrala jako další?“ zeptá se.

Zamračím se na zeď. Na podlahu padají bílé hoblinky. „451 stupňů Fahrenheita.“

Odfrkne si. „Džungle, Konec civilizace, 451 stupňů Fahrenheita…“ vyjmenovává seznam posledních mimoškolních románů, které mi máma dovolila přečíst. „Bože, máš fakt nudný vkus na knihy.“

„Máma řekla, ať si vyberu z moderní klasiky,“ namítnu. „Sinclair, Huxley, Orwell…“

„Podle mě myslela spíš něco jako Velký Gatsby…“

Zavřu oči, zakloním hlavu, zachrápu a znovu oči otevřu.

Protočí panenky. „Jsi hrozný fracek.“

„Kdo chce s vlky žíti…“

Moje sestra maturovala loni, bydlí doma a chodí na místní vysokou. Mámě to jde na ruku. Živí se jako organizátorka kulturních akcí a je často kvůli festivalům, koncertům a výstavám mimo město. Nechce mě tu nechávat samotnou.

Po pravdě ale netuším, proč mě dala Carson na starost. Mám lepší známky a na rozdíl od sestry se držím dál od problémů – nebo aspoň co vědí.

Navíc moje sestra chce jen to, abych ležela v posteli a nevystrkovala nos z pokoje, aby na to mohla co nejdřív vlítnout s tím kterým klukem, co sem právě teď jede.

Jako bych to snad mámě práskla.

Jako by mi to nebylo jedno.

„Jenom říkám,“ pokračuje s rukou v bok, „že všechny ty knihy jsou docela náročné čtení.“

„To mi ani nepovídej,“ hraju to s ní. „Představ si, že bych měla v tom svém pidimozečku takové obrovské myšlenky. Už to stačí, abych si připadala tupá jako tágo.“ A pak ji ujistím: „Ale neboj. Když budu potřebovat, přijdu za tebou s prosíkem o pomoc. Můžu už laskavě zalehnout? Trenérka nás nechá ráno běhat.“

Zavrčí a pohlédne na mou stěnu. „Nechápu, že ti máma dovolila tohle provést.“

Otočí se a zavře dveře.

Podívám se na zeď. Před rokem jsem tu vymalovala černou tabulovou barvou, abych mohla na stěny čmárat, kreslit a psát křídou. Celá stěna je popsaná Mishovými texty, stejně jako mými vlastními myšlenkami, nápady a náčrtky.

Mám tady fotky a plakáty a spoustu slov. Všechno, co je pro mě důležité. Mám takhle zařízený celý pokoj a miluju to tu. Nikdy sem nikoho nezvu. Zvlášť ne svoje kamarádky. Jen by se vysmívaly mým hodně špatným obrázkům, které se mi naopak moc líbí, a Mishovým i mým vlastním slovům.

Dávno jsem pochopila, že nemusíte lidem kolem sebe odhalovat své nitro. Lidi s oblibou soudí a já jsem radši, když to nedělají. Některé věci by měly zůstat skryté.

Na posteli mi zavibruje mobil. Dojdu k němu a zvednu ho.

Venku, stojí v textovce.

Prostředníkem vyťukám a odešlu odpověď: Do minutky.

Konečně. Potřebuju odtud vypadnout.

Odhodím mobil, strhnu ze sebe tílko a stáhnu si šortky na spaní z nohou. Oblečení odhodím na podlahu. Dojdu k ušáku a zvednu z něj džínové šortky.

Obleču si je a přes hlavu přetáhnu bílé triko a šedou mikinu.

Znovu mi zavibruje mobil, ale tentokrát to ignoruju.

Už jdu. Už jdu.

Do kapsy si nacpu nějakou hotovost i mobil, vezmu si žabky, otevřu okno a vyhodím boty ven. Přeletí přes střechu verandy a dopadnou na zem.

Shrnu si vlasy, sepnu je do culíku, zhasnu v pokoji a vylezu oknem. Opatrně ho zase zavřu a v ložnici tak zůstane tma a ticho, jako bych spala. Opatrně přejdu přes střechu a po žebříku na straně domu slezu na zem. Posbírám boty a přeběhnu přes trávník k silnici, kde na mě čeká odvoz.

Otevřu dveře auta.

„Ahoj,“ pozdraví mě Lyla za volantem, když nastoupím. Ohlédnu se za sebe. Na zadním sedadle sedí Ten. Kývnu mu.

Zabouchnu za sebou dveře, ohnu se, obuju si boty a zachvěju se. „Sakra, nechápu, jak to, že je taková zima. Zítra ráno to na tréninku bude peklo.“

Je konec dubna, takže přes den teplo, ale brzy ráno a večer stejně teplota klesne pod deset stupňů. Měla jsem si vzít dlouhé kalhoty.

„Sandály?“ podiví se Lyla.

„Jasně. Vždyť jdeme na pláž.“

„Ne,“ ozve se zezadu Ten. „Jedeme do Cove. Trey ti nenapsal?“

Ohlédnu se přes rameno. Do Cove? „Měla jsem za to, že tam nasadili hlídače, aby jim tam nikdo nelezl.“

Ten s rozpustilým pohledem pokrčí rameny.

Dooobře. „No, jestli nás chytí, vy dva budete první, koho napráším.“

„Ne, když jako první naprášíme tebe,“ pronese Lyla zpěvavě s očima upřenýma na silnici.

Ten se za mnou zasměje a já zakroutím hlavou. Nemůžu říct, že by mě to pobavilo. Když jste lídr, musíte počítat s tím, že se vám neustále někdo snaží tu pozici přebrat. Moje poznámka byla jen vtip. Ta její podle mě ne.

Lyla a Ten – neboli Theodore Edward Neilson – jsou, když to vezmu kolem a kolem, mí přátelé. Známe se od základky, s Lylou jsme v týmu roztleskávaček a oba jsou mým brněním.

Ano, občas umí nastolit dost nepříjemnou atmosféru, jsou hluční a ne vždycky je mi s nimi dobře, ale potřebuju je. Na střední nechcete být sami, a pokud máte kamarády – ať už dobré, nebo ne –, máte i moc.

Střední škola je v tomhle směru jako vězení. Sami to nezvládnete.

„Mám tam někde vzadu plátěnky,“ poví Lyla Tenovi. „Mohl bys je najít a dát jí je?“

Ten se skloní a prohrabe se menší horou věcí, jež se nastřádaly na podlaze devadesátkového bavoráku, který Lyle svěřila její máma.

Ten hodí jednu botu přes sedadlo a druhou mi podá hned, jak ji najde.

„Díky.“ Převezmu si boty, zuju žabky a začnu si tenisky obouvat.

Jsem za ně vděčná. V Cove je mokro a špína.

„Škoda, že jsem se to nedozvěděla dřív,“ přemýšlím nahlas. „Vzala bych si foťák.“

„Na co fotky?“ odsekne Lyla. „Až dorazíme, pustíme centrifugu a ukážeme Treyovi, co znamená být chlap.“

Opřu se a chápavě se usměju. „To podle mě udělala už spousta holek.“

Trey Burrowes není můj kluk, ale rozhodně stojí o výhody tohoto postavení. Už měsíce si ho držím hodně od těla.

Je to maturant stejně jako my a má všechno, co si může člověk našeho věku přát. Kamarády, popularitu, svět se mu klaní k drahocenným nohám… Jenže na rozdíl ode mě si to užívá. Charakterizuje ho to.

Je to arogantní pako s pěnou místo mozku a egem stejně velkým jako jeho chlapské kozy. Teda pardon. Říká se jim prsní svaly.

Na vteřinu zavřu oči a povzdechnu si. Kde sakra jsi, Misho? Je jediný, komu se chci svěřovat.

„No,“ ozve se Lyla pomalu s pohledem upřeným před sebe. „Neměl tě, a tak tě chce. Ale moc dlouho mu zájem o tebe nevydrží, Ryen. Brzy si vyhlédne někoho jiného.“

To má být varování? Úkosem na ni pohlédnu a rozbuší se mi srdce.

A jak se pak zachováš, Lylo? Vložíš se do toho a sbalíš ho, když mu nedám dost brzo? Až ho omrzí čekat na mě a rozdá si to s nějakou jinou, budeš se rochnit ve vědomí toho, o co jsem přišla? Nebo že by si s jinou užíval už teď? Možná s tebou?

Složím si paže na hrudi. „Nemusíš se o mě bát,“ prohodím. „Až budu chtít, přiběhne s prosíkem. Bez ohledu na to, s kým si mezitím krátí čas.“

Ten se vzadu tiše zasměje, jako vždycky na mé straně, aniž by tušil, že mluvím o Lyle.

Ne že by mi nějak sešlo na tom, jestli za mnou Trey přiběhne. Ale Lyla se mě snaží rozhodit. Dávno by měla vědět, že se jí to nepodaří.

S Lylou jsme obě drzé, ale každá jinak. Ona touží po mužské pozornosti a skoro vždycky jim dává, co chtějí. Plete si povrchní pozornost se skutečnými city. Jasně, chodí s Treyovým kamarádem JDm, ale nepřekvapilo by mě, kdybych ji viděla, jak jede i po Treyovi.

Sbalit chlapa je pro ni ten největší životní úspěch. Sice třeba mají svoje přítelkyně, ale chtějí ji. Připadá si díky tomu mocně.

Dokud si tedy neuvědomí, že ti kluci chtějí kohokoli, a pak je zpátky na začátku.

Ovšem já? Jsem slaboch. Chci každý den přežít s co nejmenší námahou. Bez ohledu na to, na koho kvůli tomu musím šlápnout. Naučila jsem se to nedlouho poté, co vznikla fotka, na níž sedím o filmovém večeru sama na lavičce.

Teď už sama nejsem, ale jsem šťastnější? O tom porota ještě stále rokuje.

Sklidíš, sklidíš, co, to nevíš, všechnu svou bolest sám si zasadíš.

S úsměvem si vybavím Mishův text písně. Napsal mi ho v dopisu, protože chtěl znát můj názor. Dává to smysl. Přesně takhle jsem to chtěla, ne?

„Tuhle silnici nesnáším,“ ozve se zezadu Ten. Z jeho hlasu sálá úzkost. Mrkáním zaženu myšlenky.

Vyhlédnu z okna, abych zjistila, o čem mluví.

Přední reflektory Lylina auta propalují díru do noci a v jejich světlech se listí na stromech mihotá. Představuje v tomhle světelném tunelu na jinak černočerné, prázdné a tiché dálnici jedinou známku života.

Jsme na Old Pointe Road mezi Thunder Bay a Falcon’s Well.

Ohlédnu se přes rameno a promluvím na Tena. „Lidi umírají po celém světě.“

„Ale ne takhle mladí,“ podotkne a rozpačitě si poposedne. „Chudák holka.“

Před několika měsíci našli u krajnice právě této silnice mrtvou Anastasii Graysonovou, dívku jen o rok mladší než my, která si tu byla zaběhat. Dostala infarkt, ačkoli nevím proč. Jak Ten řekl, je divné, když umře někdo takhle mladý.

Napsala jsem o tom Mishovi, abych zjistila, jestli ji znal, protože bydleli ve stejném městě, ale stejně jako na mnoho jiných mi ani na tenhle dopis nikdy neodpověděl.

Lyla zabočí doprava na Badger Road, hrábne do přihrádky a vytáhne z ní lesk na rty. Stáhnu okno a nadechnu se svěžího, chladného mořského vzduchu.

Hned za kopci se rozkládá Atlantik a už teď cítím ve vzduchu sůl. Žiju ve vnitrozemí několik kilometrů od oceánu, tam jeho vůni necítím, ale na pláži – nebo v Cove, starém zábavním parku u pláže, kam jedeme – si připadám jako v jiném světě. Opírá se do mě vítr a skoro cítím pod chodidly písek.

Kéž bychom dnes jeli na pláž.

Po páteři mě zamrazí. Promnu si paže.

„Nepovídej.“

Kretén.