Přeložila Kristýna Wanková

FOREST OF HEARTS

Copyright © 2025 M. A. Kuzniar

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

All rights reserved. No part of this book may be reproduced or transmitted in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopying, recording or by any information storage and retrieval system without permission in writing from the Publisher.

Translation © Kristýna Wanková, 2026

ISBN 978-80-284-0660-8

Mojí mámě, Ireně Kuzniar,

za to, že mě vychovala s láskou a pohádkami,

především s našimi oblíbenými „banialuki“.

ČÁST PRVNÍ

Chaloupka

Nedalo se dělat nic než tiše čekat, až nebezpečí pomine, a modlit se ke starým bohům, abych nezaslechla škrabot drápů na střeše, lomcování klikou, klouzání nehtu mezi dřevěnými okenicemi, které se kdosi pokouší zvenku otevřít.

KAPITOLA PRVNÍ

Nenáviděla jsem chuť lidského srdce.

Byla silně masitá, prodchnutá hořkostí neodžitých let. Při přípravě vždycky tekla krev a ulpívala mi na rukou i za nehty, takže pak čpěly pachem soli a železa.

Srdce, které jsem právě držela, bylo ještě teplé. Za pobrukování staré lidové písně jsem odřezávala tenké plátky a dávala je stranou. Ve formě už jsem měla pečlivě rozprostřené těsto i zbytek náplně; bylinky se zeleninou doplněné o hustou rajčatovou omáčku, která se pomalu vařila celé dopoledne, a s pořádnou dávkou temně červeného vína, jímž jsem doufala přebít chuť srdce i vědomí, že jsem ho teprve před chvílí vyrvala z mužské hrudi.

Dřív jsem věřívala, že v mém srdci sídlí všechny mé naděje a sny, ale teď už jsem znala pravdu. Není to nic než maso. Naklonila jsem prkénko a plátky shrnula do koláče. Použila jsem na to stejný nůž, kterým jsem předtím srdce uloupila. Byl dost ostrý, aby projel kůží jako máslem, a dost silný, aby vypáčil hrudní koš. Než jsem stihla ztratit odvahu, překryla jsem koláč vrstvou těsta a šoupla ho do pece. Teprve potom jsem se opřela o pracovní desku a lokla si krvavě rudého vína. Pálivě mi sjelo do žaludku. Zanedlouho koláč zezlátne a já ho budu muset spořádat do posledního sousta, ale zatím můžu předstírat, že se věci mají jinak. Že jsem si vydobyla tenhle samotářský život ve Starem Bóru, nejstarším lese v Mazrovii a posledním útočišti magie, protože mi vyhovuje osamělá existence mezi krvežíznivými stromy, ztracenými dušemi a sovami, které venku sledují každý můj krok. Ne proto, že mě proklela královna Mazrovie. Má vlastní matka.

Sedm srdcí, to byla cena za to, abych znovu získala své království.

Koláč v peci skrýval šesté.

Slunce už zapadlo, když jsem si z rukou drhla krev, dokud z nich voda neodtékala čistá. Takhle hluboko v lese byla noc jako rubáš, plná tvorů, kteří se plížili pod bezměsíčnou oblohou. Ostražitě jsem vyhlédla z okna a spěšně v chalupě zapálila svíčky, které ji zahalily máselnatým světlem a umenšily čerň dřevěných stěn. Spodní část tvořila jediná místnost vyhřívaná velkými kamny a provoněná tymiánem a rozmarýnem, jež se ve svazcích sušily u oken. Jednu po druhé jsem na západku zavřela všechny okenice a pak jsem parapety i okolí dveří posypala směsí soli a sušené levandule z kapsy u zástěry, abych tak všechny prahy ochránila před zlem, které by se mohlo pokusit proklouznout dovnitř.

Zatímco se koláč pekl, narovnala jsem obě židle u stolu, sklidila vojenské mapy a papíry padající z ošoupaného divanu na podlahu a přiložila do kamen další polínko. Oheň zapraskal a vyslal ke mně několik jisker. Nebylo moudré dávat takhle hluboko v lese na odiv svou křehkou existenci. Hvozd byl hladový a já jsem nebyla jedinou zdejší obyvatelkou hodující na lidském mase. Jenže plameny jsem potřebovala pro své tajemství ukryté pod popelem a uhlíky.

Vtom mi žebry projela náhlá bolest.

„Teď ne,“ zaúpěla jsem, sevřela si bok a doufala, že to přejde, že to bylo jen varování. Ale neměla jsem štěstí. Bolest mě zachvátila celou, jako bych se chytila do lovecké pasti, až se mi zatmívalo před očima. Zatímco jsem se pod náporem všeobjímající agónie snažila nadechnout, začala jsem se štrachat po dřevěném schodišti do maličké ložnice, kterou jako by někdo přistavěl na poslední chvíli. Zatlačila jsem do těžkých dveří, jež každou zimu drhly v pantech, a potácela se k posteli. Tam jsem se svalila.

Moje postel stála pod prudce se svažujícím krovem, v němž zelo jediné okno, kterým bylo vidět na jilmy stojící všude kolem. Jejich větve šátraly svými pokroucenými prsty po šikmé střeše, jako by se snažily prodrápat dovnitř. Pomalu, zhluboka jsem nabírala vzduch do plic a stočená jako srpek měsíce čekala, až bolest odezní.

Les venku se zklidnil. Ztišil. Až příliš. Starym Bórem se bez ustání rozléhalo šustění a vrčení, dokud se poblíž neobjevilo něco skutečně nebezpečného; potom všichni zatajili dech, aby k sobě nepoutali pozornost. Já jsem ale teď pod náporem matčiny kletby byla bezbranná. Se zaťatými zuby jsem se natáhla, abych zaklapla západku na jediném okně v poschodí. Nedalo se dělat nic než tiše čekat, až nebezpečí pomine, a modlit se ke starým bohům, abych nezaslechla škrabot drápů na střeše, lomcování klikou, klouzání nehtu mezi dřevěnými okenicemi, které se kdosi pokouší zvenku otevřít. Spolkla jsem spalující bolest a doufala, že jsem k sobě nepřitáhla pozornost lesního démona, prý potomka samotného boha podsvětí Velese, tak odvěkého a strašlivého, že člověku dokáže strachy rozetnout mysl ve dví. Jenže strach byl mým dávným spojencem. Dokonce ještě na zámku jsem se s ním po boku ukládala ke spánku. Naučil mě, že musím mít nabroušené nože a vybroušenou mysl. Dal mi sílu vzepřít se kletbě, která mi kolovala v žilách.

Bolest zmizela právě tak znenadání, jako se objevila. Vstala jsem a odhrnula závěs zakrývající jediné zrcadlo, jež jsem v chalupě trpěla. Jeden rychlý pohled nemůže ublížit.

Když mě tehdy matka proklela a vyhnala, na okamžik se mi zdálo, že jsem v jejích stříbrných očích zahlédla záblesk bolesti, ale její pohled zůstával pevný, tvrdý a povýšený, jen se v něm zračilo moje vlastní ublížení. Její zrada bolela stejně jako úder popravčí sekerou. Konečné přetnutí pouta mezi královnou a její jedinou dědičkou. Mezi matkou a dcerou. Mezi mnou a jediným domovem, který jsem kdy znala.

„Sedm lidských srdcí, to bude cena za tvůj návrat,“ sykla matka po tom, co mě proklela, a kráčela pryč. Byla by to její poslední slova, hrůza na rozloučenou, kdybych na ni nezavolala a nepřiměla ji tak ještě jednou se otočit k prokleté dceři. „Budu s tím bojovat. Nedovolím, abys mě připravila o život.“

Moje nejdražší společnice a nejbližší přítelkyně Katia mi pomohla ze zámku utéct, ačkoli se zapuzení začalo projevovat okamžitě a kletba už mnou lomcovala. Zatímco jsem sípavě lapala po dechu a srdce se mi svíralo, jako by ho někdo drtil v pěsti, ona zamotala moje největší tajemství do sukna, přibalila ho do tlumoku se zásobami a táhla mě tajnými chodbami, odkud mě vyslala směrem ke Staremu Bóru. Putovala jsem nocí, dnem a znovu nocí, až jsem nakonec narazila na opuštěnou chaloupku skrytou ve shluku jilmů a přivlastnila si ji.

První zimu jsem strávila uvnitř, třásla se chladem a odmítala kohokoli zabít. Nemohla jsem snést pomyšlení na to, že usmrtím ptáka nebo stáhnu z kůže zajíce – jak bych kdy mohla vzít život člověku? Jenže zima se držela déle než obvykle a do chalupy se vkrádal mráz, z něhož mi zbělal dech a znecitlivěly prsty. Když konečně začalo tání, byla už moje krmě tak bídná, že bych snad srdce k zahuštění svých ubohých vývarů i uvítala. Zůstávala jsem silná a věřila, že nejhorší část vyhoštění mám za sebou. Až mě jednoho dne probudila strašlivá, mučivá bolest hluboko v hrudi. Nepochybovala jsem, že se po mně vzpíná temná ruka smrti, a strhla jsem ze sebe před zrcadlem šaty. Kletba na mně zanechávala své znamení. Hrudníkem mi prorůstal kořen, pod mléčně bílou kůží se skvěla tenká linie kůry. Když mi z pokožky na klíční kosti začal rašit lístek, zmocnila se mě narůstající hrůza. Možná to je osud horší než smrt. Pokusila jsem se list vytrhnout a vyřinula se ze mě krev. Ta podivná znamení se stala mojí součástí. Jako bych spolkla les a ten ve mně zakořenil.

Najednou mi bylo jasné, že kletba není jen zapuzením, není to trik, jak mě vyhnat ze zámku. Je to rozsudek smrti.

Poprvé jsem pomyslela na zabití, ale odmítala obětovat nevinné. Místo toho jsem si brousila nože na tu, která mě proklela. Jenže i kdybych se dokázala vrátit domů, vražda mé matky by kletbu nezlomila. Jako dítě jsem se v jejích tajných denících dočetla, že žádná kletba, již sešle, by její smrtí neskončila.

Podvolila jsem se.

Prvního léta jsem našla pět různých lidí, kteří v lese pokoušeli štěstí. Pozřela jsem pět srdcí a stala se pětinásobnou vražedkyní.

Když les znovu sevřela zmrzlá pěst zimy, už jsem měla nachystanou vysokou hromádku dříví na podpal a spižírna se prohýbala pod zásobami na nejtěžší z ročních období. Jenomže ke mně do lesa se neodvážil ani živáček, a tak netrvalo dlouho a narostl ve mně druhý kořen, táhnoucí se z levého ramene po paži.

S příchodem jara jsem začala lovit dál, hlouběji v lese, až jsem narazila na dřevorubce. To jeho srdce se právě peklo v peci.

Rozvázala jsem si ochranný korzet z tuhé černé kůže protkaný kovem od Železného moře, který jsem jinak nikdy nesundávala, a odhalila před zrcadlem svou hruď. Probíhaly mnou tři kořeny. Temné jizvy, jež ve mně nepoddajně a bolavě skřípěly. Byly neúprosnou připomínkou toho, že mi dochází čas. Udělala jsem ze sebe vražedkyni, ale ke zlomení kletby mi scházela ještě jedna oběť. Přejížděla jsem si po kořenech konečky prstů a cítila, jak se ve mně vzmáhají pocity hněvu, výčitek a viny. Rychle jsem zrcadlo zakryla závěsem a scházela po schodech. Les se postupně vracel ke svému obvyklému tempu; šramot větví na střeše, poryvy větru v listí, kvílivý nářek, když se kořist střetne s predátorem.

Právě jsem se vrátila do kuchyně a vytáhla z pece koláč, když jsem to uslyšela.

Chraplavý výkřik.

Popadla jsem stále ještě zakrvavený nůž, strhla ze sebe zástěru a spěchala k zadnímu vchodu, kde jsem otevřela špehýrku a pozorovala temnou masu stromů. V listoví nic nešustilo, v černé noci se neleskly žádné oči. Vtom se ozval další výkřik, tentokrát slabší než ten první a plný bolesti a strachu. Možná se někdo chytil do lovecké pasti. Možná je to mé sedmé, poslední srdce.

Neslyšně jsem odemkla dveře a jako stín vyklouzla ven do lesa.

KAPITOLA DRUHÁ

Vstoupit mezi stromy znamenalo pustit se do bitvy.

Chvíli trvalo, než oči uvykly tmě; koruny byly příliš husté, než aby jediný paprsek měsíčního svitu dokázal osvítit cestu. Hrozilo, že mi propletence kapradin a plazící se kořeny podtrhnou nohy. Dávala jsem si dobrý pozor, kam šlapu, protože na tom tady záleželo stejně jako při šermu. Jakási sova ke mně otočila hlavu a očima připomínajícíma nadpřirozené lucerny na mě zírala tak upřeně, až mi z toho přeběhl mráz po zádech. Skutečně je to jen sova, nebo skrz ty svítivé oči vyhlíží něco jiného? Protože jsem tajně poslouchala na královniných schůzkách se zámeckými zvědy, věděla jsem, že matka není jediná, kdo má svoje špehy všude. Sova může být její. Ale také může patřit lesnímu démonovi, který pozoruje všechny, kdo procházejí jeho územím. Nedokázala jsem říct, která možnost je horší.

S bušícím srdcem jsem se plížila směrem, odkud zazněl křik.

„Ve Starem Bóru platí: zabij, nebo budeš zabita,“ pošeptala mi Katia, když jsme tehdy uháněly tajnými chodbami a já ji viděla naposledy. Varovně na mě poulila hnědé oči. O lese toho věděla víc než já, protože vyrůstala v jedné z okolních vesnic, která oplývala lidovými bájemi a pověrami. „Lesní démon o tobě bude vědět hned, jak vstoupíš na jeho území. Najdi si útočiště a zůstaň tam. On je to jediné na celém světě, čeho se královna bojí. Do jeho lesa nevkročí. Budeš tam před ní v bezpečí.“ Zbytek varování nechala nevyslovený: tedy že se ve Starem Bóru sice můžu ukrýt před matkou, ale to jen v případě, že se mi podaří ochránit se před samotným lesem.

Když jsem procházela kolem stromů, hladově šustily listím, protože z mého oblečení cítily zaschlou krev.

Nedaleko se jako křupnutí páteře ozvalo prasknutí větvičky. Strnula jsem a s rukou pevně svírající nůž naslouchala. Křupání listí, šepot větru a tam. Přerývaný dech. Po špičkách jsem se k němu vydala a modlila se, abych nekráčela přímo do pasti. Dnes večer jsem na setkání s lesním démonem neměla náladu.

V propadlině mezi dvěma duby, opřený o mechem porostlý balvan, ležel muž, byl v bezvědomí a krvácel.

Zdálo se, že je o několik slunovratů starší než mé devatenáctileté já, a dokonce i v té tmě jsem poznala, že je k nesnesení pohledný, s ostrou linií brady porostlou strništěm a s rozcuchanými vlasy. Škoda že už je nejspíš mrtvý. Srdce, které se samo zastavilo, bych jako sedmé použít nemohla. Na to byla má kletba příliš krutá.

Jakmile jsem se k němu však naklonila, abych zkusila nahmatat tep, vyděsil mě prudkým otevřením očí. „Nedotýkej se mě.“

Uskočila jsem a nepřestávala na něj mířit čepelí. „Chtěla jsem zjistit, jestli ještě žiješ. Jsi ošklivě poraněný.“

„Věř mi, že o tom vím,“ zasténal a chytil se za bok. Měl rozervanou košili a kůži pod ní roztrženou zubem nebo drápem. Z ramen se mu svezl černý vlněný plášť a tmavé kalhoty se mu lepily k nohám blátem či snad krví. Z opasku mu čouhala vyřezávaná rukojeť dýky. Vsadila bych poslední láhev kozího mléka, že se na ní vyjímala podobizna Devany, bohyně lovu a divé zvěře, oblíbené mezi myslivci. Ve Starem Bóru riskovali život jen blázni, lovci a dřevorubci a rozložitá ramena se silnými pažemi prozrazovala, že neznámý je buď lovec, nebo drvoštěp. Dýka namísto sekery rozhodla. Lovec.

„Co na tebe zaútočilo?“ Zaujala jsem obrannou pozici a proklínala lehkovážnost, s jakou jsem se sem v noci vydala. Měla jsem zůstat v teple a světle chalupy a hodovat tam na šestém srdci, dřív než se mi kletba hladově rozleze žilami ještě dál. Pořád jsem byla otřesená bolestí z toho, jak ve mně narostl další kořen.

Cizinec se s heknutím zkusil posadit, ale neuspěl. „Byla moc velká tma. Musíš tím na mě pořád mířit? Neohrožuju tě.“

Jenomže já jsem se ještě nerozhodla, jestli ohrozím jeho. Mohl by se stát mým sedmým srdcem. Klíčem k tomu, abych prolomila kletbu, abych se zbavila bolesti, kterou jsem v sobě každý den nosila, a k nerušenému plánování mého návratu na zámek. I jemu to začalo docházet, a tak si mě ostražitě prohlížel, od přiléhavých kožených kamaší přes volně padnoucí košili, pod níž jsem skrývala ochranný korzet, k noži v ruce a až nahoru k záplavě havraních vlasů sepnutých na temeni hlavy druhým, menším nožíkem.

Celá jsem se pod přímostí jeho pohledu rozechvěla. Škubla jsem sebou, protože jsem si uvědomila, že na něj zírám taky, a začala spěšně drmolit. „Ohrožuješ nás oba,“ řekla jsem. „Stromy už vycítily tvoji krev.“ Kývla jsem k nejbližšímu dubu. Zatímco jsme byli ponoření do hovoru, vyzdvihl ze země trnité kořeny, které se teď zvolna plazily po mechu k lovci. „Nebude trvat dlouho a přijdou ostatní. A věř mi, že je nechceš potkat.“ Nebylo mi jasné, proč ještě pořád mluvím. Už dávno jsem si měla přivlastnit jeho srdce a jednou provždy se tak zbavit lesa i jeho nebezpečí. Jenže takhle jsem o život ještě nikdy nikoho nepřipravila. Ten člověk byl zraněný, bezbranný. Zabít ho mi připadalo jako něco, co by udělala královna, a to stačilo, abych čepel schovala do pouzdra. Místo toho jsem k němu s povzdechem napřáhla ruku.

Nepřestával na mě upírat zrak. „Proč bych ti měl věřit?“

Povytáhla jsem obočí. „Je ti milejší rozsudek smrti?“

Dostal se k němu první z kořenů a ostrou špičkou se mu zabořil do stehna. Lovec vykřikl a já se pro něj natáhla, zvedla ho a odvlekla z dosahu nebezpečí. Duby začaly syčet, hněvivě kroutily kořeny a chrastily větvemi. Kdesi v dálce prořízlo závoj noci zavytí. Lovec dýchal rychle a mělce, se zaťatou čelistí bojoval s bolestí. Dokonce i když se hrbil ke straně, byl tak vysoký, že jsem mu sahala sotva ke klíční kosti. „Povíš mi, jak se jmenuješ?“ procedil mezi zuby, zatímco se se zpoceným čelem dál držel mojí ruky, aby udržel rovnováhu.

„Tady ne,“ sykla jsem a pohlédla do tmy. „Někdo by nás mohl zaslechnout. Nebo něco.“ To patřilo k základním zákonům lesa. „Neměl by to snad lovec vědět?“

Sevřel mou ruku pevněji. Ucítila jsem v dlani mravenčení a váhavě na něj pohlédla. Opět si mě měřil, jeho nedůvěra se mísila se zvědavostí.

„Nikdy jsem netvrdil, že jsem lovec.“

Po botě mi přeběhl trnitý kořen. To znovu vzbudilo mou pozornost, a tak jsem cizince popadla za paži a škubla s ním ke straně. Mezi stromy se rozlehlo další zavytí, tentokrát tak blízko, že několik malých tvorečků rychle uteklo do křoví. Ozvalo se varovné krákání krkavce. S polohlasným klením jsem si přehodila mladíkovu paži kolem ramen a zamířila s ním k chalupě. Z tíhy jeho těla mě bolela záda a do kůže se mi zarýval můj nejnovější kořen. „Musíme ti ošetřit rány,“ procedila jsem skrz zatnuté zuby, aniž bych dbala na to, jak se k sobě tiskneme nebo že horší nápad jsem asi nikdy v životě neměla a že skrývám v chalupě příliš mnoho tajemství, která by mohla znamenat můj konec.

„Děkuju,“ hlesl tiše.

Vždycky ho můžu zabít později.

KAPITOLA TŘETÍ

V chalupě cosi bylo.

Ucítila jsem to, hned jak jsem odemkla. Divoká, opojná vůně dávala znát, že něco není v pořádku. Kdo měl za matku čarodějnici, tomu závan magie ve vzduchu nemohl ujít. Ačkoli se to královna snažila skrýt, já jsem jako zvědavé děcko šmejdila po zámku, abych se bez jejího vědomí dozvěděla co nejvíc.

„Počkej tady.“ Sundala jsem si z ramen lovcovu paži a opřela ho o stěnu.

„Neměla bys tam chodit sama.“ Navzdory ztrátě krve měl pohled bystrý a ostražitý. Cítil to snad taky? Zase takové překvapení by to nebylo. Mazrovia byla královstvím s bohatou magickou historií, a ačkoli se její obyvatelé obraceli v současnosti proti magii zády, stále ji měli v sobě.

„Už jsem si poradila s horšími věcmi, než je to, co se schovává uvnitř,“ řekla jsem, zatímco mi upřeně hleděl do tváře a znovu si mě měřil. Nějaká ta posila by se mi sice hodila, ale tohle byl zraněný cizinec. Jen by mi překážel. Počká venku.

Sebrala jsem odvahu, vytáhla svůj největší nůž a vstoupila dovnitř sama.

Stálo mě hodně přemáhání, abych neběžela rovnou ke kamnům a nezkontrolovala, jestli se v ohni stále ukrývá moje tajemství. „Nikdy se nežeňte do útoku, pokud nemáte neprostupnou obranu,“ říkával mi pan Jedrick, můj učitel zacházení se zbraněmi a jeden z obyvatelů zámku, kteří mi teď schází nejvíc, když se holí oháněl po mých botách, aby tak objevil nedostatky v mém postoji. Byl malý a podsaditý, hlavu měl stejně lysou jako vršek hory v nejzápadnější části království, kde vyrostl, a právě jeho ostrý přízvuk mi nyní zněl ve vzpomínkách. „Jinak budete v posledním okamžiku života hořce litovat.“ To jeho nůž jsem právě svírala v ruce. Na rukojeti se vyjímal reliéf Dračích hor s buclatým měsícem a čepel dokázala proříznout i magii.

Otočená zády ke stěně jsem obešla spodní patro a vyhlížela, odkud se line ta vůně magie, která se mi vpaluje do nosních dírek. Když jsem se přiblížila k ohništi, konečně jsem si dovolila do něj zběžně nahlédnout. Zaplavila mě úleva; kamna zůstala bez úhony.

Po kuchyňské podlaze se něco mihlo.

Rychle jsem se otočila a snažila se zmerčit, kde to je. Co to je. „Kde se schováváš?“ Zvedla jsem nůž a plížila se blíž.

Vylétlo to zpod kredence a zaplulo pod kamna. Byla to jakási neforemná masa stínů s přelévajícími se temnými chapadly. Ruce se mi třásly a musela jsem potlačit pocit hrůzy. Dát najevo strach znamenalo přiznat slabost a slabostí si člověk říkal o sežrání. Zabij, nebo budeš zabita, tak to řekla Katia. Spíš sežer, nebo budeš sežrána.

Srdce zapečené v koláči trůnilo na plotně. Že by toho tvora zajímalo právě tohle?

„Vylez, vylez,“ šeptala jsem a zároveň si z vlasů vytahovala druhý nůž. O šesté srdce se připravit nenechám.

Něco mě zezadu popadlo za zápěstí.

Vmžiku jsem se otočila a zaútočila prvním nožem.

Ale lovec byl rychlejší a chytil mě i za tuhle ruku.

„Pusť mě,“ sykla jsem rozčileně a chystala se ho kopnout do míst, která muže dostávají na kolena, on však jen s pobaveným úsměškem zavrtěl hlavou.

„To bych ti neradil,“ řekl.

„Do návy s tebou,“ zavrčela jsem a snažila se mu vymanit, abych ho do podsvětí mohla poslat osobně. Zkusila jsem vykroutit zápěstí a vytrhnout se mu, ale sevření nepolevilo. Lovcovy silné a ohebné paže mým pokusům o osvobození odolávaly s naprostou lehkostí. Zamračila jsem se. Jak to, že nade mnou má převahu, když je zraněný? Možná na mě pan Jedrick pokaždé útočil s menší silou, než jsem se domnívala.

Lovec se zašklebil ještě víc, čímž mě jen víc popudil. „To je domovoj.“ Kývl směrem k děsivé šmouze ze stínů, která se choulila pod kamny.

Zarazila jsem se, stáhla koleno a pohlédla ke stínům. Jedno z chapadel bylo stále vidět, válelo se mi na podlaze jako tučný had. „Lžeš,“ prohlásila jsem nevzrušeně. „Na domovoje už léta nikdo nenarazil.“ O tom já něco vím. V zámeckých věžích kdysi žily takových ochranných domácích skřítků stovky, ale když královna před deseti lety zahájila čistku proti magii, všichni se vypařili. Pořád jsem měla v živé paměti toho, který mi spával pod postelí, když jsem byla malá. Vždycky mi ukradl kartáč na vlasy a usínal s ním. „A kromě toho takhle domovojové nevypadají. Tedy podle toho, co se říká,“ dodala jsem spěšně. Ne každý měl to štěstí, aby u něj žil ochranný skřítek, a moje skutečná totožnost byla skoro takovým tajemstvím jako to, co jsem ukrývala v ohništi.

„Nikdo už léta nenarazil na domovoje v kompletní podobě,“ opravil mě lovec. „Tomuhle se asi podařilo přežít čistku, ale je oslabený. Přesto bych ho radši nerozčiloval. Dej mu pár hrnků mléka a začne se zotavovat a nabírat tvar.“

„Fajn,“ zamručela jsem.

„Když tě pustím, budeš mě pořád chtít nakopnout?“

Rozlíceně jsem k němu vzhlédla. „Jestli mě nepustíš, budeš škemrat, abych tě jenom nakopala.“

Pomalu roztáhl rty v úsměvu. „Tak to bych tě možná měl radši dál držet.“

Stáhl se mi žaludek a do tváří se mi proti vlastní vůli nahrnula horkost. „Zkus to a budeš litovat.“ V životě jsem nikoho nechtěla nakopnout víc. Kdyby nebyl zraněný… Odolávala jsem.

Lovec mi zvolna pustil ruce, ale nepřestával mě pozorně sledovat. Oči měl sytě zelené se zlatými flíčky, třpytícími se v záři lucerny. Právě v té chvíli se moje vlasy rozhodly, že se plně rozvolní, potom co jsem z nich předtím vytáhla nůž. Spadly mi na ramena v divoké záplavě ebenové černi.

Lovcův pohled potemněl. „Před chvílí jsem se bál, že mě zabiješ, ale za tohle by to snad i stálo.“

Jako zubaté okovy pasti se do mě zahryzl pocit viny. Myslí se mi rychle za sebou mihly tváře mých šesti obětí. Musela jsem se přemáhat, abych pohled nestočila ke koláči za lovcovými zády, abych nepřitáhla pozornost k jednomu ze svých tajemství. „Když ses bál, že tě zabiju, proč jsi mě nechal vzít tě sem?“

Pokrčil rameny a pak se s bolestivým syknutím chytil za bok, náhle si vzpomněl na svoje zranění. „Venku bych stejně dlouho nepřežil,“ připustil. Košili měl úplně ztvrdlou krví, bylo jí tolik, až jsem nedokázala pochopit, že jsem ji na naší společné cestě do chalupy necítila. I já jsem od ní byla celá umazaná. Do hrdla se mi nahrnula žluč a do hlavy vzpomínka na poslední slova, která jsem si vyměnila s matkou, když se ve mně usídlila její kletba. „Budu s tím bojovat,“ křikla jsem za ní, zatímco mi kletba už stahovala srdce. „Nedovolím, abys mě připravila o život.“ Když se na mě královna ohlédla, po tváři se jí mihl zvláštní výraz. „Má milá Sněhurko, moje nevinná holčičko, ty nemáš na to, abys s tím bojovala. Nejsi zrůda.“

Zaplašila jsem tu vzpomínku. Tak co, jestli se ze mě stala zrůda? Přežila jsem.

„Musím ti tu ránu ošetřit. Hned.“ Nohou jsem kopla do nejbližší židle, až se potácivě otočila, a zatlačila jsem lovce na sedátko. Na rozdíl od okamžiku, kdy mě držel za zápěstí, se tentokrát poddal bez odporu. Téměř… dychtivě. „Sundej si košili,“ poručila jsem a z police v kuchyni sundala truhličku s léčebnými pomůckami.

Usmál se. „Jenom když hezky poprosíš.“

S dlaněmi na opěrkách jsem se k němu naklonila a on se ostře nadechl. „Je ti snad milejší chladná náruč smrti?“ zašeptala jsem smyslně, protože jako hodná holka jsem to neuměla. Bohové, tenhle cizinec, tenhle lovec se mi dostal pod kůži.

Jeho smích byl hluboký, temný. K nakousnutí. Zkrvavenými prsty si rozepjal košili a odhalil hruď – pevně vyrýsovanou, přesně jak se dalo čekat u lovce tak domýšlivého, že při vstupu do Stareho Bóru nedbá nebezpečí. Odhlédla jsem stranou a předstírala, že to na mě nijak nezapůsobilo. Pak sykl. Cáry košile mu ulpívaly na ráně jako mech na kůře. Něžně jsem se do toho pustila sama a odlepovala látku od kůže, až se pod ní zjevil rozedraný bok. „Ať už na tebe zaútočilo cokoli, nechtělo tě to zabít,“ zhodnotila jsem, když jsem si prohlédla otisky drápů. Škrábance byly mělké, ale rudě napuchlou okolní kůži pokrývala jakási lepkavá míza. Očividně měl do rány vnesený jed a něčeho takového byla schopná jen jedna nestvůra.

„Tak to jsem měl štěstí,“ pronesl suše.

„Byl jsi otráven.“ Hruď se mi sevřela, jako by mi skrz ni prorůstal další kořen. „Byl to bauk.“ V hlase mi zazníval strach. „Má ostré drápy, ze kterých vylučuje jed. Ten sice působí pomalu, ale bauk je trpělivý. Počká, dokud jed nezačne účinkovat, a potom se vrátí. Díky tomu nemusí spěchat.“ Osobně jsem na bauka nikdy nenarazila, ale paní Agata, jedna z mých vychovatelek, mě podrobně seznámila s nejrůznějšími druhy stvoření potloukajících se Mazrovií, od Stareho Bóru přes Železné moře k Dračím horám, včetně všech teritorií mezi nimi. Každý bauk měl vlastní jed se specifickým pachem, díky němuž mohl svou kořist vystopovat.

A já si toho lovce dotáhla lesem přímo do chalupy. Nechala jsem za sebou krvavou stopu vedoucí rovnou ke dveřím. „Jsem zatracená hlupačka,“ zabručela jsem, smotala si vlasy a vrazila si do nich nožík.

„Mít starost o ostatní není slabost,“ řekl lovec tiše.

„Tobě se to řekne,“ namítla jsem. „Já kvůli tobě teď umřu.“

Zkoumavě na mě pohlédl. „Nemohl jsem si nevšimnout, že máš venku zahrádku.“

„Jsem nadšená zahradnice,“ utrousila jsem sarkasticky.

„Opravdu?“ zeptal se vědoucím hlasem. „Nebo jsi čarodějka?“

V hlavě mi vyvstala stará vzpomínka a vtáhla mě do doby, kdy mi bylo sedm. Do věku, v němž čarodějnicím v srdci uzrává magie, do jediné chvíle, kdy do mě matka vkládala jakousi naději. „Podíváme se, jestli jsi moje skutečná dědička,“ zamumlala, chytila mě za ruku, a dřív než jsem stihla ucuknout, řízla mě do prstu. Vymáčkla z něj do mísy sedm kapek krve a vykouzlila měňavý fialový plamen. Dávala si pozor, aby se ho nedotkla ani konečkem prstu, a upřeně zírala do ohně, do mé krve. Já jsem ale hleděla do jejích očí, v nichž se zračily plameny ještě s něčím dalším: se strachem. V sedmi letech jsem nechápala, že matka je čarodějnice a že zkouší, jestli jsem čarodějnictví podědila po ní. Ale něco jsem toho dne přece jen pochopila: matka se bojí ohně.

Později jsem se dozvěděla, jak to je. Krev čarodějnic je hořlavá. Moje nehořela.

„Věř mi, že nejsem čarodějka.“ Trpce jsem se zasmála. Když jsem odrostla, začala být zvědavější a konečně zjistila, že matka je čarodějnice a že o tom neví nikdo kromě jejích nejvěrnějších rádců, bylo pozdě, čistka už se dala do pohybu.

Čarodějky platily za svou magii vlastní krví. Odváděly desátky. Jenže v Mazrovii byla samotná půda nasáklá starou zbytkovou magií natolik, že mohla napájet magické bytosti, které se potulovaly v jejích lesích, horách a jezerech. Dokud si matka neusmyslela, že na magii, kterou chce používat ona, jí vlastní krev nestačí. A tak začala magickou sílu vysávat z vlastního království a donutila tím všechny kouzelné tvory, jako byl třeba domovoj, aby se rozprchli. Museli utíkat stále dál a dál, až nakonec přežívali uvěznění na maličkých ostrůvcích, odkud královna magii pro vlastní zisk ještě nevyrvala. Jako třeba ve Starem Bóru.

Všichni mimo královnin uzavřený okruh nejvěrnějších se domnívali, že zkrátka zakázala magii zákony nového náboženství, které se šířilo královstvím a požadovalo po obyvatelích, aby se zřekli starých božstev, magie i čarodějnictví a dali se na Jedinou pravou cestu. Chápala jsem, proč matka svou čarodějnou krev tají; už od časů před desítkami let, kdy Mazrovii zachvátil hladomor a kdy se sousedé i přátelé obrátili proti čarodějkám. Hrůza z dalšího hladomoru vháněla Mazroviany do náručí Pravé cesty. I to jsem dokázala pochopit. Nešlo mi ale na rozum, proč je matka její největší zastánkyní a proč toto náboženství využívá, aby zůstala jedinou bytostí, jež ovládá magii. Moc byla nejspíš dost sladká na to, aby přebila pachuť pokrytectví. Tak či onak, já se brzy zbavím své strašlivé kletby a království si na trůn dosadí někoho jiného.

„Oměj, štědřenec, rulík,“ vyjmenovával lovec. No tedy. Někdo tu má dobrou paměť. A k tomu dost vědomostí, aby v takové tmě dokázal určit rostliny, které má před očima. Nesmím ho podceňovat. „Ty ti tu nevyrašily náhodou. Takhle hluboko ve Starem Bóru těžko.“ Dýchal teď s námahou. „Máš jedovou zahrádku. Určitě umíš namíchat protijed. Zastav ten jed, co mi koluje v žilách, a já přísahám, že zabiju cokoli, co ti přijde čenichat ke dveřím.“

Zavřela jsem oči a promnula si spánky. To by kvůli nějakému cizinci znamenalo dost práce. Ale otrávené srdce by mi nebylo k ničemu. Když jsem oči zase otevřela, zračila se mu v pohledu bolest. „Nic ti neslibuju,“ varovala jsem ho. Z výrazu jeho tváře bylo znát, jak se mu ulevilo. Zahlodal ve mně pocit lítosti. Abych se rozptýlila, začala jsem se přehrabovat ve svých léčebných přípravcích a hledat sterilizační tonikum. Možná nejsem čarodějka, ale na vytvoření protijedu se stačí řídit receptem a já jsem strávila dost času v naději, že se moje čarodějnictví ještě projeví a že se stanu dcerou, kterou si má matka přeje, takže jsem se jí vkrádala do komnat a učila se nazpaměť z čarodějných knih. Ty pevné stránky z pergamenu slibující svět moci připadaly malé holce, jež netoužila po ničem jiném, než aby byla pro svou matku dost dobrá, jako pohádka.

Abych se mohla do zámku vrátit, musím zaplatit sedmi srdci, ale srdce královny se stane mým osmým. Já jsem totiž na svá příkoří nezapomněla. Živila jsem je, až rozkvetla právě tak smrtelně jako leskle černé bobule mého rulíku.

„Přísahej, že už na mě nevztáhneš ruku,“ řekla jsem.

„Přísahám bohům,“ prohlásil s prostou upřímností.

„Dobře.“

„Pokud mě o to sama nepožádáš,“ dodal.

Zvedla jsem oči v sloup. „Nejdřív ti vyčistím ránu…“

„Kazimierz – Kaz,“ pronesl hlubokým, klidným hlasem, jímž dodal svému jménu váhu. Význam, o kterém jsem zatím zhola nic netušila. Ale brzy jsem se o něm měla dozvědět. „A ty jsi?“

„Elka.“

Polohlasně si mé jméno sám pro sebe zopakoval. Z jeho úst znělo sladce. S trhnutím jsem se dala dohromady.

„Teď to trochu štípne, Kazi.“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Lovec spal v mojí posteli.

Když jsem mu vyčistila ránu a obalila ji antiseptickými bylinkami a mechem, uvařila jsem mu speciální čaj proti působení jedu, který už začínal účinkovat, s vrbovou kůrou proti bolesti a trochou levandule na usnutí. Přitom jsem se píchla do palce a zašeptala: „Bohové nad zemí i pod zemí, přijměte tento desátek a buď vůle má.“ Vmíchala jsem do vroucího čaje kapičku krve a dívala se, jak mizí jako pára nad hrncem. S pevně semknutou čelistí jsem se modlila k bohyni osudu Dole, aby to vyšlo, aby moje nečarodějnická krev byla dostatečnou platbou za kouzlo, které jsem požadovala. V Mazrovii mohl jednoduchou magii provádět každý, kdo zaplatil, ale jen ti, jimž v žilách kolovala čarodějná krev, mohli dosáhnout skutečné moci. Bohové, hladoví po chuti jejich krve, jim naslouchali.

Když jsem Kazovi pomáhala do patra, byl už bledý a jako bez života, takže upadl do hlubokého bezesného spánku, jakmile se dotkl polštáře. Nebylo snad ani fér, jak dlouhé a tmavé měl řasy. Propůjčovaly mu mladší a zranitelnější vzhled. „Snad za tu námahu stojíš,“ vzdychla jsem.

Tiše jsem sestoupila ze schodů, vzala vědro studniční vody, které stálo vedle nepomytého nádobí, do druhé ruky lucernu, s nechutí a výčitkami jsem pohlédla na vychladlý koláč se srdcem a vyklouzla do tmy.

Domovoj mi šel v patách. Když jsem za sebou zaklapla dveře, usadil se na prahu a pozoroval mě jako zvědavý stín. V chalupě byly pevně zavřené všechny okenice, aby žádnou škvírou neprošel ani paprsek světla, a tak mě podivně dojalo, že se se mnou domovoj odvážil do noci. Ve svitu lucerny jsem rozeznávala ztemnělou dřevěnou chaloupku, lapenou v mechem porostlých větvích dvou jilmů, mezi nimiž stála, malou jedovou zahrádku a Kazovu krev stékající v krůpějích po stěně, o niž se předtím opíral.

Položila jsem lucernu vedle domovoje, namočila ve vědru hadr a dala se do drhnutí. Do rukávu mi stékala ledová, šarlatově zbarvená voda, až jsem se roztřásla zimou. „Perune, dej mi sílu,“ vzývala jsem mumlavě boha hromobití a vládce veškerého božstva, zatímco lovcova otrávená krev zanechávala stopy i na mně.

Les byl jako temný chřtán připravený sevřít oběť v čelistech. Prosycoval ho pach zeminy, kůry, mechu a zeleně, podbarvený jakýmsi palčivým aromatem. Od té doby, co jsem se v lese usadila, jsem už byla na jeho zvuky a vůně zvyklá, ale přesto jsem si dávala dobrý pozor, abych pocit domova nezaměňovala za pocit bezpečí. Mravenčilo mě na šíji, jako by mě mezi stromy cosi sledovalo.

Rychle jsem se přesunula ke starému dubu stojícímu opodál a spěšně mu zakrvácený hadr otřela o kmen. Pak jsem přistoupila ke stromu pár kroků od něj a tak jsem s tlukoucím srdcem pokračovala pořád dál vstříc černému lesu. Pod nohama mi skřípěly kořeny, které se jako liány obtáčely kolem kmenů sousedních stromů, dychtivé okusit z krvavé stezky, již jsem za sebou nechávala. Se zatajeným dechem jsem hadr vyždímala do kapradí, a když jsem z něj vymáčkla i poslední kapky krve, odhodila jsem ho tak daleko, jak jsem jen dokázala.

Pak jsem utekla do bezpečí chalupy. Až se bauk vydá za pachem svého jedu, a on se za ním vydá, bude snad sledovat moji nově vytvořenou stezku, která ho zavede zpátky do lesa, a chalupu nechá na pokoji.

Zastavila jsem se, jen abych popadla lucernu zanechanou venku, a vběhla jsem dovnitř. Domovoj se mi prosmýkl kolem kotníků. Zdálo se, že na prahu čekal na můj bezpečný návrat. Co se to děje? Od samotářského života jsem náhle vystřelila k záchraně cizího člověka, který právě spal v mojí posteli, a ke sdílení kuchyně s domovojem. Zamkla jsem dveře na západku a pro štěstí kolem nich nasypala sůl s levandulí.

Obsáhla jsem zbytek chalupy pátravým pohledem a začala uklízet a schovávat všechno, co by Kaz neměl vidět. Získala jsem tím ještě trochu času, než se budu muset utkat s koláčem trůnícím v kuchyni. Když jsem z dohledu odstraňovala mapy a nákresy a ukládala je do dřevěné truhly pod oblečení, ucítila jsem v zádech pohled. „Fajn.“ Vzdychla jsem a odšourala se do kuchyně, kde jsem ze džberu s ledovou vodou z potoka, který stál na chladném kameni, vytáhla svoji poslední láhev kozího mléka. Život v chalupě byl prostší než ten zámecký, plný pohodlí a moderních výdobytků přímo z Jantarového Města, ale poslední dobou bylo stále těžší takovou existenci postrádat. Zámecké stvůry schovávaly své zuby a drápy za politiku a dvorské intriky, ale jejich kousnutí bylo smrtelné zrovna tak.

„Tady máš.“ Nalila jsem do misky trochu mléka a postavila ji na podlahu. Domovoj k ní okamžitě přispěchal. „Tak pusu asi pořád ještě máš,“ utrousila jsem, zatímco jsem pozorovala, jak všechno vyzunkl a nechal za sebou jen rozkomíhanou misku. „Je mi líto, že došlo k čistce.“ Dolila jsem mu a sedla si vedle něj na podlahu. Jedno ze šmouhatých chapadel se ke mně naklonilo. Naslouchalo. „Jsem ráda, že jste nezmizeli všichni,“ šeptala jsem. „A doufám, že se vás tu skrývá víc.“

Přemýšlela jsem, ze které části Mazrovie domovoj asi utekl. Území, z nichž matka vysála magii, zůstala zjizvená. Rostliny a stromy tam rostly pomaleji a méně. Úrodě se nedařilo. Měla jsem za to, že ochranní domácí skřítkové zmizeli spolu s tím, jak se z jejich domovů vytratila magie, a tak bylo povzbudivé zjistit, že nebyli všichni zabiti a že někteří se jen smrskli do téhle beztvaré formy a hledali si nové místo k životu.

„Oba jsme teď daleko od domova,“ řekla jsem domovojovi a natáhla se pro vidličku a svůj koláč. Zhluboka jsem se nadechla, abych si dodala odvahy, rozprostřela těsto vidličkou a dala se do jídla. Bylo to studené. Maso – dál jsem si totiž nalhávala, že je to jen maso, třebaže můj žaludek poznával rozdíl a převracel se, jako bych plula v Železném moři na obchodní lodi – bylo tuhé a slizké. Padalo mi do krku v nepříjemných kusech. Přiměla jsem se sníst všechno do posledního sousta. Až jediná svíčka v kuchyni dohořela. Až se lesem rozeznělo noční vytí. Až mi ze sezení na chladné podlaze zdřevěněly nohy. Domovoj zůstal celou dobu po mém boku. Dala jsem mu kousek zbylého těsta. „Číslo šest,“ pronesla jsem chmurně s pohledem upřeným na prázdný talíř.

Zrovna jsem přikládala do ohně, když to začalo.

Nejdřív se ozvalo děsivé zavrčení, ze kterého mě zamrazilo hrůzou. Šel po nás bauk. Zvedla jsem se do kleku a pohledem propátrala spodní patro chalupy. Všechna okna byla zavřená a chráněná okenicemi, oboje dveře zamčené na západku. Kolem veškerých možných vstupů ležely vrstvy soli.

Ozvalo se druhé zavrčení, tentokrát hlasitější. Stáhl se mi žaludek, tohle zaznělo z příliš velké blízkosti. Spustila jsem ruku na nůž, který mi visel u pasu, a v očekávání dalšího zvuku jsem se neodvažovala ani pohnout, abych náhodou neprozradila, kde se nacházím. Bezhlesně jsem se modlila, aby se bauk chytil na mou léčku a vydal se dál do lesa, pryč od mojí nahnuté chaloupky. Nastal okamžik ticha. A pak další. A další. Kdesi v dálce znělo houkání sovy, volání lelka a skřípění stromů ve větru.

Pomalu jsem se postavila na nohy. Prkna v podlaze tiše vrzla a domovoj okamžitě zapadl pod kamna. Usmála jsem se nad tím, jak je lekavý, a pak jsem si protáhla krk, abych se zbavila ztuhlosti, jež se mi v něm usadila, zatímco jsem se krčila u ohně, připravená stůj co stůj ochránit tajemství, které jsem tam měla ukryté. Teď když bauk pokračoval v cestě podle mojí falešné krvavé stopy, mohla jsem se soustředit na ostatní problémy: co si počít s lovcem dřímajícím v mojí posteli a kde sehnat sedmé srdce.

Do chalupy ze strany něco narazilo.

Zadusila jsem v sobě výkřik, vytáhla nůž a klopýtavě poodstoupila, abych se podívala, jaké jsou škody. Okna byla jako oči bez tváře, vnější okenice útok bauka vydržely. Ale nezůstane to tak nadlouho. Šelma venku zavyla. Ztuhla mi krev v žilách. Baukové jsou lovci, kteří kořist sledují. Jakmile se jednou pověsí na pachovou stopu své otrávené oběti, už je nic nezastaví v tom, aby ji pozřeli. Nic než smrt.

S nožem v ruce jsem stála u ohniště. A čekala. Slyšela jsem bauka skrz zeď, podivně funěl.

Čenichal.

Zachvátila mě panika – cítí ze mě Kazovu krev? Sice jsem si vydrhla ruce i paže dočista, ale tolik jsem věřila svému plánu s falešnou stopou, že jsem možná nebyla dostatečně důkladná. Roztřeseně jsem zvedla ruku, abych si ji ve světle ohně prohlédla, a musela jsem nervózně polknout. Pod nehty byla zaschlá krev. Bauk se znovu rozběhl proti okenicím. Celá chalupa se otřásla. Zvíře si za cíl vybralo okno, které mi bylo nejblíž. Odplížila jsem se doprostřed světnice, ke stolku se dvěma židlemi. Tam jsem ponořila ruku do koše se sušenými bylinkami a solí a začala si v dlaních mnout tymián s rozmarýnem ve snaze zakrýt ulpívající pach krve.

Opět se rozhostilo ticho.

Tentokrát už jsem nebyla tak naivní, abych si myslela, že bauk odešel. Pořád jsem slyšela, jak čenichá kolem chalupy.

Znovu se rozběhl proti té samé okenici. Ta tentokrát praskla, jako shnilý kmen se uprostřed rozštípla na dva díly. Zaujala jsem obranný postoj a s narůstající panikou čekala, až se bauk zase vrhne na chalupu. Tentokrát už proletí oknem přímo dovnitř.

Jenže jsem nezaslechla, jak bauk dopadl zpátky na zem. Puklinou v okenici ke mně stále doléhal jeho dech. Zatímco jsem upřeně pozorovala černé sklo i dřevo na jeho druhé straně, jež se pomalu rozpadalo, v prasklině se něco mihlo. Oko. Bauk přitiskl ke škvíře oranžovou oční bulvu a sledoval mě.

Jako přikovaná jsem nehnutě zírala na štěrbinovitou zornici, dlaň na rukojeti nože celou zvlhlou potem. Zrovna když jsem si nakazovala, že se musím pohnout, že musím rozrazit okno a bodnout bauka do oka, zničehonic zmizel. Z náhlé úlevy mi málem zkolabovaly plíce. Dokud se ve dřevě neobjevil jeden z jeho zahnutých drápů a nepřejel po skle tak skřípavě, až mi naskočila husí kůže. A pak druhý dráp. A třetí.

Teprve když bauk první z drápů zase vytáhl, došlo mi, co dělá: šplhá po chalupě nahoru.

KAPITOLA PÁTÁ

S nožem v ruce jsem vyběhla schody.

Kaz pořád ještě spal. Čaj, jímž jsem mu chtěla navodit hluboký, ozdravný spánek, účinkoval očividně až příliš dobře, takže teď byl lovec proti šelmě, která ho přišla sežrat zaživa, naprosto bezbranný. Zanadávala jsem na svou hloupost a odhodlaně se postavila na hlídku k nohám postele, abych Kaze ochránila. Jestli má zemřít, tak mojí rukou. Protáčela jsem si nůž mezi prsty a naslouchala, jak bauk se skřípěním drápů šplhá stále výš. A výš. A pak už bylo slyšet nezaměnitelný zvuk toho, jak se těžká stvůra vytahuje na krov, který se mi svažuje nad postelí.

Bauk je na střeše.

Zatajila jsem dech, protože se zastavil a čenichal. Vzhledem k prudkému sklonu střechy jsem teď měla k baukovi stejně blízko jako ke Kazovi, spícímu v mé posteli. Tvor štrachal drápy po dřevě přímo nad mou hlavou. Pod ochranným korzetem mi stékal pot, napůl jsem čekala, že se bauk proboří střechou a přistane přímo na mně. Střecha děsivě vrzala a já si uvědomila, že nemám tušení, jak kvalitně je postavená. Do chalupy jsem se zkrátka nastěhovala v den, kdy jsem na ni narazila, a nikdo si ji od té doby nenárokoval.

Pokud zůstaneme opravdu tiše a bez hnutí jako mrtvoly, tak možná…

Kaz prudce otevřel oči.

Obrátil se ke mně, posadil se a otevřel ústa.

Bez přemýšlení jsem tiše skočila do postele, stehny mu přitiskla boky na pelest a rukou mu zakryla pusu. Vytřeštil na mě zeleno-zlaté oči. Zvedla jsem zrak ke stropu a pak se podívala zpátky na něj a čekala, až mu dojde, že to klapání drápů po dřevě znamená, že na střeše je bauk a hledá si cestu dovnitř.

Kaz ostře přikývl a já cítila, jak se pode mnou pohnul. S obličejem u jeho tváře, jednou rukou na noži a druhou na jeho ústech jsem pozorovala, jak mi zvolna vsunul ruku pod stehna. Zajíkla jsem se.

Kaz pomalu vytáhl dýku. Svou loveckou čepel. Z takové blízkosti jsem viděla, že ji nezdobí rytina bohyně lovu Devany, ale tvář jakéhosi boha, kterého jsem nedokázala pojmenovat, s hlubokým, pátravým pohledem, jenž jako by se mi zavrtával skrz maso přímo do kostí, do duše, do samotné mojí podstaty. Jeho obličej lemovaly rozeklané linie připomínající polámané větve. Přeběhl mi mráz po zádech. Jestli takhle vypadá portrét, opravdu bych na vlastníka těch očí nechtěla narazit ve skutečnosti.

Bauk náhle změnil směr a stále rychleji nám přelézal nad hlavou. Kaz se vymrštil. Objal mě, přitáhl k sobě a vyskočil se mnou v náručí z postele, až se mi z toho zatočila hlava.

Postavil mě, ale nepřestával mě pevně držet. Když ke mně sklonil obličej, krk mi zahřál jeho dech a to stačilo, aby se mi představivost rozběhla naplno. Poté přesunul ústa k mému uchu a veškeré představy se rozplynuly. „Slézá dolů komínem,“ zašeptal.

Neslyšně seběhl po schodech. Držela jsem se mu v patách. Zachvacovala mě alarmující panika. Bauk míří přímo k mému tajemství. Musím se k němu dostat první. Jenže když jsem tam přiběhla, nevěděla jsem, co si počít. Kaz se navzdory svému zranění pohyboval způsobem, který mě udivoval a zároveň děsil, neboť bylo jasné, že musí mít hrozivou sílu, a tak jsem si kladla otázku, jak vůbec mohlo dojít k tomu, že se stal obětí bauka, jenž ho teď honí. Je to cizí člověk s vlastními tajemstvími a já za žádnou cenu nesmím dopustit, aby se dozvěděl o tom mém. Kdybych hlídkovala u ohniště, jen bych dala najevo, že tam ukrývám něco zajímavého. Vůbec tohohle muže neznám, nemůžu mu tedy věřit, a navíc mám nemilé podezření, že kdybychom se spolu měli utkat, znamenalo by to pro mě prohru.

Zbývala mi jediná možnost.

Jakmile bauk začal slézat komínem, přiběhla jsem k ohništi a vzhlédla nahoru. Naskytl se mi pohled na dlouhý čumák, z něhož odkapávala tmavá tekutina, a na pár štěrbinovitých zornic. Vzala jsem svůj strach, nacpala ho do truhly a pevně za ním zaklapla víko, načež jsem natáhla obě paže vzhůru do komína a popadla bauka, který sebou s vrčením trhal a škubal ve snaze zakousnout se do mě. Přes plameny ohně jsem viděla řady dlouhých, špičatých zubů a hrubý šedivý kožich.

„Elko!“ vykřikl Kaz. V očích mě pálil kouř, oheň mi začínal propalovat košili, ale nemohla jsem dopustit, aby bauk nebo lovec zjistili, co skrývám v plamenech. Budu to bránit, i kdyby mě to mělo stát život. Vykřikla jsem námahou a vší silou trhla. V prstech mi zůstaly trsy chlupů, jak sebou bauk zuřivě zmítal. Když jsem prudce zatáhla ještě jednou, sklouzl po kamenné stěně a slétl komínem dolů. Než mohl přistát v ohni, strhla jsem ho k sobě, takže jsme se oba kutáleli po podlaze.

Kaz mě popadl za pas a zdvihl z baukova dosahu. „To byl příšerný nápad.“

„Ještě jsem neskončila,“ křikla jsem na něj, vytáhla dva nože a začala kolem bauka obcházet.

Ten se vyštrachal na zadní, a když se postavil, byl vyšší než medvěd a musel pod stropem sklánět hlavu. Měl šedý kožich, dlouhý čenich, jenž mu zaručoval vynikající čich, a smrtící drápy, z nichž odkapával jed. Zařval, až se chalupa otřásla, a skočil po mně.

„Pozor na drápy!“ zavolal Kaz. „Má v nich jed.“

„Nepovídej!“ Vyhnula jsem se útoku drápem, řízla bauka do hrudi a už jsem zase uhýbala před dalším úderem. Netvor znovu zařval a já se připravovala, že mu při dalším výpadu zasadím smrtelnou ránu.

Jenže bauk se otočil a rozběhl se proti Kazovi.

Vyskočila jsem na divan a vrhla se baukovi na záda. Ani si toho nevšiml. Stále se přibližoval ke Kazovi a soustředil se jen na svou kořist.

Kaz zvedl rty ve zlomyslném úsměvu. Čišel z něj příslib takového násilí a bolesti, až jsem zaváhala. Jenže potom jsem uviděla, jak na čisté košili, kterou jsem mu dala, rozkvétá první krvavá skvrna.

„Perune, dej mi sílu,“ zamumlala jsem a zabořila nůž baukovi mezi ramena, až to odporně křuplo.

Teď si mě netvor všiml.

S rozzuřeným vytím sebou začal divoce zmítat ve snaze mě setřást. Objala jsem ho nohama ještě pevněji a vyškubla z něj nůž, abych ho do něj okamžitě zase zabodla. S oběma rukama na střence jsem povolila sevření nohou a vahou vlastního těla jsem bauka párala odshora dolů, dokud jsem nohama nepřistála na zemi.

Rozříznutý netvor padl se skelným pohledem na zem.

Bez dechu jsem se k němu sklonila, abych z něj vytáhla nůž, a vtom jsem si uvědomila, že jsem celá špinavá od tmavé lepkavé krve.

Vypadala jsem, jako bych byla pomalovaná krví svých šesti obětí, má vnitřní temnota vystavená na odiv, ale Kaz ode mě neodhlédl. Neodvrátil zrak od zrůdy, která před ním stála. Hruď se mi po té námaze vzdouvala rychlými, ztěžklými nádechy, a on se na mě přesto díval.

„Můžou přijít další,“ řekl po chvíli a s úšklebkem se svalil na divan. „V tvojí chalupě bylo prolito příliš mnoho krve na to, aby si toho les nevšiml.“

Rozhlédla jsem se a zkroutila tvář. Podlaha byla zmáčená krví, stékající mezi prkny přímo do náručí země pod nimi. Do rozbřesku sice zbývalo ještě několik hodin, ale tohle nepočká. Ve Starem Bóru mrtvá těla vždy přitahovala pozornost, což byl jeden z důvodů, proč jsem nikdy nevraždila v chalupě. Už jen úklid po přípravě srdce do koláče trval déle než samotné pečení. Ačkoli tohle bylo jiné: bauka jsem probodla v sebeobraně. „Zabíjení je vždycky hlavně o úklidu,“ postěžovala jsem si bez rozmyslu.

Kaz zvědavě naklonil hlavu ke straně. Byl bledý, na strništi nad horním rtem se mu skvěly krůpěje potu, dech měl na můj vkus až příliš mělký. „Jdi nahoru,“ řekla jsem mu. „Začal ses přepínat dřív, než se ti stačilo zhojit zranění. Musíš si odpočinout. Až vyřídím tohle,“ trhla jsem hlavou k mrtvému baukovi, „přinesu ti další léčivý odvar. Tvoje srdce má co dělat, aby zbavilo tělo jedu.“

Kaz přikývl a začal vstávat. Jenže se hned svalil zpátky na divan. Obešla jsem bauka, chytila Kaze za ruce a vytáhla ho na nohy. Zavrávoral a shlédl ke mně, moje ruce se ztrácely v jeho dlaních. Měl je příliš horké, sálala z nich horečka a mě přepadla hluboká obava, že jsem bauka zabila, jen aby teď Kaz podlehl jeho jedu. „Někdy mám pocit, že už snad žádné srdce ani nemám,“ zašeptal.

V hrdle se mi usadil knedlík. „Já taky.“

„Ale ne.“ Prstem mi k sobě zvedl bradu a upřeně mi pátral v očích. „Ne, ty máš srdce. Kdyby ne, nikdy bys mě nezachránila.“

Prudce jsem se nadechla. Zatraceně, tenhle lovec mi úvahy o tom, že bych mu sebrala srdce, rozhodně neulehčuje. Jak se na mě dívá… „Už dvakrát,“ poznamenala jsem, aniž bych na sobě dala znát, jak mnou jeho slova otřásla. Jak jsem roztřesená z něj, z toho, jak mi prstem stále ulpívá pod bradou, jako by to spojení nedokázal přerušit. S tak prostou něhou se mě nikdo nedotýkal od toho dlouhého, horkého léta, než jsem utekla ze zámku, kdy se do mé komnaty každou noc vkrádal královnin gardista Piotr. Jenže ani tenkrát to nebylo takové.

Vtom se mu v důlcích protočily oči a skácel se.