Přeložila Lucie Johnová

THE SUMMER GUESTS

Text copyright © 2025 by Tess Gerritsen, Inc.

All rights reserved.

Translation © Lucie Johnová, 2026

ISBN 978-80-284-1723-9

Jacobovi

Kapitola 1

Purity, Maine, 1972

V poslední den svého života si policista Randy Pelletier z Purity po ránu objednal v kavárně Blatouch kávu a muffin s borůvkami.

Tohle si dával vždycky, když mu skončila noční služba, aby se nějak odměnil za těch několik osamělých hodin strávených v hlídkovém voze s cílem chránit ulice a uličky města před opilými řidiči, turisty překračujícími povolenou rychlost a občas i nějakým tím mývalem nakaženým vzteklinou. Teď se jako obvykle usadil u svého oblíbeného stolku u okna, kde se mohl těšit z hřejivých paprsků ranního slunce a přitom sledovat, co se děje na Hlavní třídě. Dobrý policajt nepřestává pozorovat své okolí, dokonce ani když už není ve službě. A stejně zásadní pro něj bylo, aby ho kolemjdoucí viděli, jak sedí za oknem kavárny a sleduje, co se kde šustne. I to bylo pro zdejší společenství důležité, lidé z městečka tak věděli, kde místního strážce pořádku hledat: že sedí všem na očích u stolku u okna v kavárně Blatouch.

„Dáš si ještě?“ oslovila ho důvěrně servírka s konvicí v pohotovosti nad jeho hrnkem.

„To si piš, Carlo.“

„Jak to v noci šlo?“ zeptala se ho a dolila mu klasickou zdejší kávu, silnou a černou.

„Byl celkem klid.“

Zasmála se. „A tak se nám to líbí!“

„To tedy ano.“

„Nemám ti přinést ještě muffin? Zrovna jsem vyndala z trouby čerstvou várku.“

Rostoucí obvod jeho pasu to možná neocení, zato jeho kručící žaludek ano, a tak neřekl ne. Ostatně kdo by také dokázal říct „ne“ Carle, která oddaně zásobovala celé městečko drby a pečivem? Když se vrátila do kuchyně, rozložil si Randy před sebe poslední vydání místních novin Puritský týdeník a zběžně přelétl pohledem titulky na první straně: Rezervace na léto trhají rekordy… Po Oak Street se procházel medvěd… Po autonehodě skončili dva lidé v nemocnici. Nalistoval si stranu tři, zprávy zdejší policie. Ne že by je potřeboval číst: v podstatě všechny dopravní přestupky i všechna volání na tísňovou linku znal do nejmenších podrobností.

Cory, James, Boston, Massachusetts: překročení nejvyšší povolené rychlosti

Simpson, Richard, Purity, Maine: prošlá registrace

Allen, Jonathan, Augusta, Maine: opilost na veřejnosti

Wiedemann, Scott, Albany, New York: močení na veřejnosti

Zkrátka typický červencový týden. Takhle v létě tvořili polovinu obyvatel města turisté odněkud z daleka, kteří sem přijížděli na dovolenou, chovali se jak utržení ze řetězu a často bývali opilí. Každý rok sem podnikali nájezdy z Massachusetts a New Yorku i z ještě větší dálky, proudem se valili do Maine, prchajíce před vedrem a zápachem svých domovských měst. A Randyho úkolem bylo zabránit jim, aby nějak ublížili sobě nebo ostatním, a pak jim zamávat na zpáteční cestu, na kterou se pokud možno vydají s o něco lehčí peněženkou.

Zacinkal zvonek nade dveřmi. Randy vzhlédl a viděl, že dva z nich právě vešli do Blatouchu. Že nejsou místní, poznal podle toho, že na sobě oba měli černé kožené bundy, ačkoli venku bylo dobrých dvacet stupňů. Nově příchozí se zastavili ve dveřích a rozhlíželi se po kavárně, jako by se ji chystali vykrást a odhadovali příslušná rizika. Když si všimli Randyho, na okamžik ztuhli.

Správně, pánové. Představitel práva a pořádku vás sleduje.

„Stoleček pro dva, mládenci?“ zeptala se jich Carla. Hostovi mohlo být klidně osmdesát, a nejen že ho Carla oslovovala „mládenče“, ale kromě toho by jí nedělalo sebemenší problém dát mu za špatné chování pár na zadek.

„Ehm, ano,“ odpověděl po chvilce jeden z mužů.

Randy se díval, jak je Carla usazuje o pár stolků dál, dostatečně blízko na to, aby je měl na očích. Oba se chopili plastového jídelního lístku a studovali snídaňové menu s až nápadným zaujetím, jako by se snažili vyhnout Randyho pohledu. Další detail, který ho utvrdil v názoru, že by měl ty dva pozorně sledovat. Byl zvyklý jednat spíš s divokými puberťáky a opilými řidiči, ale dokázal rozpoznat, že i do malých městeček si někdy najdou cestu velké potíže, a rád se domníval, že je připravený se s nimi vypořádat. Dokázal si představit ten novinový titulek přes celou šířku stránky v Puritském týdeníku. Anebo ne, lepší by to bylo ve větším Bostonském světě:

Policista z Maine sám a bez pomoci zatkl hledanou dvojici

Netušil, jestli jsou ti dva ozbrojení, ale nikdy neškodí být připravený, a tak sjel rukou níž a nehlučně rozepnul patent na pouzdru na pistoli. Ti dva si nepřestávali pročítat jídelní lístek, který měl jednu jedinou stránku a v nabídce se nenacházelo nic exotičtějšího než francouzský toust a smažená vejce. Další znamení, že s touhle dvojicí není něco v pořádku.

Menší z obou mužů se náhle nad jídelním lístkem podíval na Randyho. Byl to jen letmý pohyb očí, ale jejich pohledy se na okamžik setkaly. Randy zároveň koutkem oka sledoval, jak Carla znovu míří k jejich stolku s konvicí s kávou v ruce. Uslyšel také zaburácení motoru na Hlavní třídě.

Tolik se soustředil na ty dva, že vůbec nevnímal, že kolem okna prosvištěla bílá dodávka.

Vzápětí k němu dolehlo zakvílení pneumatik a nepříjemné zařinčení, jak kov narazil na kov. Otočil se k oknu. Uviděl, jak se roztříštěné sklo rozlétlo po vozovce, a – kristepane, není tamhleto lidské tělo?

„Proboha!“ vyjekla Carla. Konvici pořád pevně svírala v ruce a zírala z okna. Randy se s námahou zvedl a vyběhl z kavárny. První nehybná postava ležela pouhých pár metrů od Blatouchu v kaluži krve, která se rychle zvětšovala. Byl to muž a páteř měl zkroucenou v tak groteskním úhlu, až to vypadalo, jako by ho někdo rozebral a pak zase sestavil, ale nesprávně, nohy patami dopředu. O kus dál přes ulici leželo další tělo, žena v růžové halence roztržené vpředu, takže neslušně odhalovala jeden kulatý prs pohledům všech okolo. Randy s námahou odpoutal pozornost od obou mrtvol a sklouzl pohledem o kus dál na ulici, odkud se ozývalo pronikavé troubení. Na zemi leželo s rozhozenými končetinami třetí tělo – další žena, tahle měla hrudník rozdrcený téměř na placku a z nákupní tašky se jí na asfalt vykutálely pomeranče a jablka.

Na konci bloku stála bílá dodávka zabořená čumákem do boku zaparkovaného modrého sedanu.

Randy měl pocit, jako by se svět kolem něj přestal otáčet kolem své osy. Vyrazil kupředu, míjel zděšené přihlížející s dlaněmi přitisknutými k ústům, nevšímal si ani obou mužů v kožených bundách, kteří vyšli z kavárny za ním a teď na tu scénu s hrůzou zírali s otevřenými ústy. Jako by se zastavil film a v okénku zachycujícím masakr a chodník pokrytý střepy a cákanci krve byl Randy tím jediným, co zůstalo v pohybu. Když se přiblížil k nabouraným autům, zjistil, že bílá dodávka má na sobě nápis tarkinovo truhlářství. Ten vůz znal. Znal i řidiče. Z motoru se valil černý kouř, hrozivá předzvěst další katastrofy.

Okénkem na straně řidiče spatřil Sama Tarkina, jak sedí předkloněný na sedadle s obličejem na volantu. Randy prudce trhl dveřmi a otevřel je. Nezaznamenal nikde krev ani viditelná zranění, přesto Sam sténal a celý se třásl.

Randy se přes něj natáhl a uvolnil mu bezpečnostní pás. „Musíš ven!“ houkl na něj. „Same? Same!“

Sam najednou prudce zvedl hlavu a Randy se díval do tváře člověku, který vypadal jako Sam Tarkin, měl Samovy tmavohnědé vlasy i jeho hranatý obličej, ale oči… co to s nimi bylo? Rozšířené zorničky připomínaly dvě černé bezedné tůně. Oči mimozemšťana. Ne, tohle zpocené, třesoucí se stvoření nebyl Sam, ale někdo jiný. Něco jiného.

Randy zalétl pohledem k oblakům černého kouře. Musí Sama okamžitě dostat z auta. Popadl ho za paži a zatáhl.

„Nech mě!“ zaječel Sam. „Nesahej na mě!“ Rozehnal se po Randym rukou s prsty zaťatými jako pařáty, zaryl mu nehty až do masa.

Randy se rychle odtáhl. V obličeji mu pulzovala bolest a cítil, jak mu po tváři stéká krev. Co to má sakra být? Teď už měl pěkný vztek. Vyvlekl Sama z dodávky a oba dopadli na chodník. Ani pak se s ním ale Sam nepřestával prát a divoce se zmítat. Randy mu v zoufalé snaze dostat ho pod kontrolu oběma rukama sevřel hrdlo a stiskl. Dal do toho tolik síly, že Samovi vylezly oči z důlků a jeho obličej hrozivě zbrunátněl.

„Nech toho!“ vykřikl Randy. „Přestaň se se mnou prát!“

Necítil, jak mu Sam sáhl do pouzdra pro zbraň – do pouzdra, které před chvilkou sám rozepnul, aby měl zbraň v pohotovosti. A najednou byla venku a mířila mu přímo do tváře: díval se do ústí hlavně své vlastní pistole.

„Nedělej to,“ vydechl. „Same, nedělej to.“

Ale stvoření, jež mu pohled oplácelo, nebyl Sam Tarkin.

A nebyl to Sam Tarkin, kdo zmáčkl spoušť.

Kapitola 2

Maggie

Přítomnost

Byl to dokonalý letní večer: Maggie a její přátelé seděli kolem piknikového stolu u jejího domu, zvolna popíjeli koktejly Martini a pozorovali ptáky. Sledovali dalekohledem vlaštovky, které kroužily nad čerstvě posekanou loukou a občas se prudce snesly dolů jako tmavomodré konfety. Všichni byli uvolnění, usměvaví a neozbrojení.

I když tím posledním si Maggie tak úplně jistá nebyla. Prostě jen předpokládala, že nikdo z jejích přátel neměl dnes večer potřebu brát si s sebou střelnou zbraň. Ostatně k čemu by jim byla? Jeden každý z nich přece dokázal rozpoutat chaos i s obyčejným střepem z rozbitého skla a v tuhle chvíli drželi všichni v ruce snadno rozbitnou sklenku s koktejlem a v poklidu se bavili o knize, kterou si pro tenhle měsíc zvolili pro svůj čtenářský klub: Genialita ptáků. Vybírala ji Maggie, proto se také dnešní schůzka Klubu Martini, jak překřtili své příjemně alkoholizované dýchánky, konala u ní. Dělat ostatním hostitelku nebyl nijak těžký úkol, protože na společnou večeři každý donesl nějakou vlastní specialitu a Maggiinou primární povinností v roli hostitelky – a na těchhle večírcích také povinností nejdůležitější – bylo zajistit, aby byl k dispozici dostatečný výběr alkoholických nápojů. Přičemž v téhle partičce znamenal pojem dostatečný výběr tři různé značky vodky a dvě ginu, suchý vermut, červené a bílé víno a posléze po večeři také několik druhů single malt whisky.

Ten den bylo venku nádherně teplo, a tak si gin, vodku, vermut a kbelík s ledem vynesli ven, postavili to všechno na Maggiin piknikový stůl a užívali si výhled na zvlněné louky kolem její farmy. Když sem před lety Maggie poprvé přišla, právě tenhle výhled ji přesvědčil, aby si Ostružinovou farmu koupila a konečně zapustila kořeny. Našla tu jistou míru klidu a pokoje. Přes léto sbírala vajíčka od svého hejna nosnic a prodávala je na místním farmářském trhu. Přes zimu odhazovala sníh, pečovala o čerstvě vylíhnutá kuřata a listovala katalogy, kde hledala semena pro svou zeleninovou zahradu.

Tyhle večery ve společnosti nejbližších přátel ovšem probíhaly bez ohledu na roční období. Znala se s nimi se všemi už několik desítek let, jejich cesty se poprvé zkřížily dávno předtím, než se všichni přestěhovali do městečka Purity ve státě Maine, kde se teď nenápadně vmísili mezi ostatní důchodce. Kde jim lidé ohledně jejich minulé kariéry položili jen pár otázek a pak je i s jejich tajemstvími nechali na pokoji. S tajemstvími, která jsou ochotni sdílet jen mezi sebou.

Pro dnešní večer se role barmanky ujala Ingrid Slocumová. Právě vyráběla už druhou várku koktejlů Martini a zuřivě třásla nerezovým šejkrem s kostkami ledu. Tohle veselé cinkání v Maggie probudilo vzpomínky na dávné dny v táboře Camp Peary, jinak známém též jako Farma, kde se čtyři z nich – Maggie a Declan, Ben a Ingrid – během výcviku budoucích tajných agentů spřátelili. Když se teď Maggie rozhlédla po tvářích kolem stolu, pořád své kolegy viděla takové, jací bývali před lety. Svalnatého Bena Diamonda s býčí šíjí, který dokázal přimrazit útočníka na místě jediným pohledem. Ingrid Slocumovou, která měla zrak jako ostříž a pokaždé dokázala nejrychleji ze všech přijít na to, jak se dostat ze zamčené místnosti. A Declana Rosea, elegantního syna uhlazeného diplomata, který dokázal úplně neznámého člověka okouzlit pouhým úsměvem. Teď, o čtyřicet let později, už jim všem vlasy značně prokvetly stříbrem – nebo, v Benově případě, byly pečlivě vyholeny – a v průběhu času se dostavily i nevyhnutelné vrásky, ztuhlé klouby a víc než pouhých pár kilo navíc. Přesto zůstávali veteráni z Farmy i nadále oněmi čtyřmi mušketýry, nezkrušenými neúprosně přibývajícími lety a neustále dychtivými chopit se jakéhokoli náročného úkolu.

A taky sklenky s dobře namíchaným martini.

„Je škoda, že vymírají,“ poznamenal Declan, jak jim tak ptáci kroužili nad hlavou. „Ještě jedna generace a v Maine už žádné vlaštovky nebudou.“ Podal dalekohled Benovi. „Na, tenhle je lepší než ten tvůj. Podívej se.“

Ben, který evidentně žádný velký nadšenec do ptáků nebyl, si dalekohled vzal a jen tak aby se neřeklo, se na vlaštovky zadíval. Koneckonců s tou svou vyholenou hlavou a poněkud výhružně působící podmračenou tváří na amatérského ornitologa ani moc nevypadal. „Kdes to slyšel? Myslím to, že vlaštovky vymírají.“

„Minulý měsíc o tom psali v místních novinách. V rubrice o pozorování ptáků.“

„Ty tyhle články vážně čteš?“

„Pozorování ptáků je skvělá zástěrka, když chceš sledovat, co se v okolí děje. A když tě přistihnou a ty se potřebuješ na něco vymluvit, je vždycky dobré znát alespoň pár základních informací z oboru.“

„Ještě někdo se hlásí o další rundu?“ zeptala se Ingrid. „Lloyd se chystá vyrukovat s několika různými předkrmy a všechno je to pěkně slané. Určitě pak budete mít chuť trochu svlažit hrdlo.“

Ben zvedl ruku. „Prosil bych Hendrick’s, ale čistý gin, bez vermutu. Ze všech těch řečiček o ptácích mi vyschlo v krku už teď.“

„Už se nese něco na zub!“ hlásil vesele Ingridin manžel Lloyd, který právě vyšel z domu s tácem plným svých fantastických chuťovek, jimiž byl proslulý: jednohubky se sýrem feta, artyčoková srdíčka, marinované houby a plátky salámu tenounké jako papír. „Hlavně se tím moc nenacpěte,“ varoval ostatní. „V troubě už se hřejí braciole a ty si rozhodně zaslouží, abyste měli, až se do nich pustíte, pořádný apetýt.“

Ben se zadíval na Ingrid, která mu právě podávala čerstvě nalitý drink. „Jak to děláš, že nevážíš sto padesát kilo, když ti doma vaří tenhle chlap?“

„Čirá sebekázeň,“ ujistila ho Ingrid a usadila se se svým koktejlem do zahradního křesílka Adirondack.

„Jsme tedy všichni připravení začít s rozebíráním knihy vybrané pro tenhle měsíc?“ zeptal se Declan.

„Jestli je to nutné,“ zabručel Ben.

„Protože podle mě je absolutně fantastická.“ Declan zamával svým novým dalekohledem značky ZEISS. „Inspirovala mě k tomu, abych si vylepšil vybavení tímhle krasavcem.“

„Tahle knížka byla daleko lepší než ten přihlouplý špionážní thriller, který jsme četli minulý měsíc,“ přidal se Lloyd, jenž se právě snažil vtěsnat svou značně objemnou postavu do křesílka vedle toho manželčina. „Tihle spisovatelé jsou vždycky úplně mimo.“

„Která kapitola se vám líbila nejvíc?“ zeptal se Declan.

„Mně ta o vrabčácích,“ prohlásila Maggie. „Moc se mi líbí, jak si jich většina lidí ani nevšimne, protože působí tak obyčejně a jsou běžně k vidění. A přitom se jim povedlo chytře infiltrovat téměř do všech koutů světa.“

Ben si odfrkl. „To mluvíš o vrabcích, nebo o nás?“

„No, jsou tu jisté paralely, nemyslíš?“ pokrčila Ingrid rameny. „Vrabci jsou jako tajní agenti ptačího světa. Nenápadní. Nevtíraví. Dokážou proklouznout kamkoli, ale přitom nevzbuzují pozornost.“

„Počkej,“ zarazil ji Ben. „Že by se to poprvé povedlo? Vážně jsme si tu knihu všichni opravdu přečetli?“

Podívali se po sobě.

„Koneckonců tohle přece má být čtenářský klub,“ připomněla mu Ingrid. „I když se ve skutečnosti scházíme hlavně kvůli martini.“

„A taky kvůli večeři,“ dodal Lloyd. „Která by mimochodem už měla být hotová.“

Nikdo se ale ani nepohnul. Všichni byli až příliš pohodlně uvelebení v křesílcích, zvolna upíjeli své koktejly a obdivovali výhled. Z dálky k nim doléhalo cinkání zvonků, protože Maggiina čtrnáctiletá sousedka Callie, hubená vytáhlá dívenka v modrých montérkách, vedla zrovna své stádečko koz a jerseyskou krávu přes louku zpátky do chléva. Callie jim zamávala a všichni její pozdrav opětovali. Kolem příjemně vrzali cvrčci a vlaštovky na obloze dál provozovaly svou vzdušnou akrobatickou show, poletovaly sem a tam a střemhlav se snášely k zemi.

Ingrid se spokojeným povzdechem podotkla: „Mohli bychom si snad žít líp?“

Ne, to bychom nemohli, pomyslela si Maggie. Tohle byla jedna z těch vzácných dokonalých chvilek, cítila šimrání vodky v ústech a vánek k ní zavál vůni čerstvě posečené trávy. Kromě toho vedle ní seděl její drahý Declan a usmíval se. Kdysi černé vlasy měl teď protkané stříbrem, ale postupující věk jen zdůraznil jeho pohledné, typicky irské rysy, což se nyní, když oba dospěli k podzimu života, naučila oceňovat.

Maggie se celou svou kariéru pohybovala na pokraji nejrůznějších krizí, nikdy si nebyla jistá, kdy se všechno kolem rozletí na kusy, a proto dobře věděla, jak můžou být podobné okamžiky pohody, kdy jsou všichni zdraví a v bezpečí a na obzoru se nerýsuje žádná katastrofa, pomíjivé. Nějaká pohroma ovšem může udeřit jako blesk z čistého nebe a postihnout kohokoli z nich: autonehoda. Infarkt. Podezřelá skvrnka na rentgenu. Dokonce i dnes večer, kdy si tu v poklidu seděla ve společnosti přátel a na okolní pole a louky se zvolna snášel soumrak, cítila Maggie v kostech, že se blíží nějaké potíže.

Jen netušila, kdy přijdou.

Kapitola 3

Susan

Jeli na sever do Maine a George Conovera vezli v zavazadlovém prostoru.

Susan připadalo značně neuctivé nacpat zpopelněné ostatky zesnulého tchána jen tak mezi další kufry a tašky, z ostatních členů rodiny ale nikdo nic nenamítal, tak proč by si s tím dělala hlavu ona? Sotva toho člověka znala, setkali se jen jednou, před třemi lety, když Ethan ji a její dceru Zoe rodičům představil. George se k ní choval vcelku zdvořile, ale zároveň působil chladně a odtažitě, jako by s konečným hodnocením čekal, až jestli se u těchhle dvou nových přírůstků do rodiny prokáže, že jsou jména Conover hodny. Když pak před třemi měsíci zemřel na mrtvici, Susan žádný zvláštní zármutek necítila. Pokud šlo o ni, jako by v té urně byly spálené kosti a popel úplně cizího člověka – tak málo svého tchána znala. Přesto jí připadalo poněkud nepatřičné zacházet s ním stejně jako se zbytkem zavazadel.

Vdova po Georgovi však tenhle pocit zřejmě nesdílela. Když Ethanovu matku vyzvedli v Brooklynu, právě ona strčila manželovy ostatky do kufru auta spolu se svým zavazadlem a pak ho bez okolků zabouchla. Když Elizabeth dospěla k závěru, že je něco vyřízené, neměla potřebu se o tom dál bavit.

Susan se ohlédla přes rameno na zadní sedadlo, na svou tchyni a na Zoe. Ty dvě sice seděly vedle sebe, ale vůbec spolu nekomunikovaly. Patnáctiletá Zoe věnovala veškerou pozornost svému chytrému telefonu, prostě typická puberťačka izolovaná ve své vlastní virtuální bublině, kde veškerá konverzace sestává z ťukání na displej a přejíždění po něm prstem. A ve své virtuální bublině jako by se uzavřela i Elizabeth. Jak tak cestou na sever k mainskému pobřeží projížděli celou řadou vesnic s podivnými názvy, jen mlčky hleděla z okénka. Wiscasset. Damariscotta. Waldoboro. Snad vzpomínala na předchozí léta, kdy po stejné dálnici jezdívala spolu s Georgem do jejich letní chaty u Panenského jezera. Po pětapadesáti letech manželství byla tahle cesta do Maine jejich poslední společná, Elizabetina tvář však neprozrazovala ani špetku zármutku. Starší žena seděla rovně, jako by spolkla pravítko, šedovlasé ztělesnění stoického přístupu. To byla zkrátka celá Elizabeth, praktická a nesentimentální.

„Hele, Ethane?“ ozvala se Zoe. „Tys mi vyprávěl, že je ten dům u Panenského jezera. Proč se to jezero takhle jmenuje?“ Ethane, pořád ho ještě oslovuje křestním jménem. Jak dlouho jí asi bude trvat, než na něj konečně začne myslet jako na tátu? Susan pohlédla na svého muže a přemítala, jestli mu to třeba nevadí. Nezdálo se ale, že by se tím nějak trápil, přes skla brýlí dál klidně sledoval provoz před nimi.

„Panenské jezero tomu říkají proto, že se tam kdysi dávno utopilo nějaké děvče,“ odpověděl.

„Fakt? A kdy to bylo?“

„Hm, mami? Nepamatuješ si to?“

Elizabeth se na chvilku probrala ze zamyšlení. „Už je to nejmíň sto let. Skupinka školaček si tehdy vyrazila na jezero na pramici a ta se s nimi převrhla. Alespoň takhle jsem to slyšela.“

„A ta holka neuměla plavat?“

Susan se ohlédla na svou dceru. „Ne každý je mořská víla jako ty, broučku.“

„A taky tehdy děvčata nosila daleko víc oblečení,“ dodala Elizabeth. „Spodničky, dlouhé sukně. A nejspíš i vysoké boty. To všechno ji mohlo stáhnout pod vodu.“

„Na těchhle stránkách píšou, že maximální hloubka Panenského jezera je necelých třináct metrů,“ poznamenala Zoe, s pohledem upřeným na displej telefonu. „Myslíš, že to odpovídá?“

„Nemám ponětí,“ pokrčil Ethan rameny.

„Ale vždyť tam vaše rodina jezdí každé léto, ne?“

„Máma a Colin ano. Já už tam hodně dlouho nebyl.“ Pohlédl do zpětného zrcátka. „Mami, jak je jezero hluboké?“

Elizabeth si povzdychla. „Je to vážně tak důležité?“

„Jestli je dost hluboké, tak ani ne,“ opáčila Zoe. „Žije v něm něco, co kouše?“

„No jasně,“ ujistil ji Ethan. „Třeba takové kachny tě můžou uštípat k smrti.“

„Ale, Ethane!“

„Ne, vážně, Zoe, v jezeře není nic, co by ti mohlo ublížit. V Maine dokonce nemáme ani žádné jedovaté hady.“

„To je dobře, protože jestli mě něco dokáže fakt vyděsit, jsou to hadi.“

„Musím tě ale varovat, voda bude hodně studená. Ve zdejších jezerech se pořádně ohřeje až v srpnu.“

„Studená voda mi neva. Jednou bych si chtěla zaplavat v úplně ledové.“

„Radši ty než já.“

„Budu tu chodit plavat desetkrát denně. Už se nemůžu dočkat, až do jezera skočím.“

Ethan se zasmál. „A já se nemůžu dočkat, jak zaječíš, až do té studené vody hupsneš.“

Bylo hezké zase slyšet jeho smích. Susan se to v posledních pár měsících podařilo málokdy, většinou jen seděl u počítače, upíral pohled na monitor a čekal na inspiraci. Kéž by si tak spisovatel mohl inspiraci nějak vyčarovat, říkával. Kdyby existovala nějaká kouzelná pilulka či zaklínadlo, které by dokázaly zařídit, aby se slova najednou objevila na stránce. Pět let poté, co mu vyšel první román, stále ještě neodevzdal do nakladatelství další rukopis, a jak měsíce ubíhaly, čím dál víc ho trápily obavy, že žádnou druhou knihu napsat nedokáže, že příval slov už nikdy nepřijde. Že není nic než podvodník, který má tu drzost říkat si spisovatel. Jak se může před svými studenty na Bostonské univerzitě vydávat za něco jako autoritu v oboru, když není schopný vyplodit jedinou kloudnou stránku. Susan se musela dívat, jak mu pocit prohry proměňuje rysy tváře, sledovala, jak se mu stíny pod očima prohlubují a častý zamračený výraz se pozvolna usazuje v obličeji natrvalo. V noci vnímala, jak se vedle ní převaluje, a bylo jí jasné, že to kniha ho okrádá o spánek. Kniha, která se odmítala nechat napsat. Susan neměla ponětí, co se odehrává v mysli takového spisovatele, ale představovala si, že je to podobný pocit, jako by člověku v hlavě křičel tucet různých hlasů, které se všechny domáhají, aby jejich příběh převyprávěl z jejich úhlu pohledu. Připadalo jí, jako by to byla určitá forma šílenství.

Možná tahle cesta udělá Ethanovi dobře, snad mu jen prospěje, že se musel odtrhnout od počítače a vydat se na cestu na vzpomínkový obřad k uctění otcovy památky, pryč od všech těch románových postav, které se mu neustále překřikují v hlavě. Už teď viděla, že jak se čím dál víc vzdalují od Bostonu, napjaté svaly vzadu na krku mu postupně povolují a koutky úst se zvedají, jako by se s každým kilometrem zbavoval dalších vrstev napětí. Tenhle výlet do Maine zjevně potřeboval. A ona taky. Dva týdny dovolené v domě u vody – přesně to potřebujeme.

Otočila se, aby viděla na svou tchyni, která už zase nepřítomně hleděla z okénka. „Tam vzadu všechno v pořádku, Elizabeth?“

„Zrovna myslím na to, co všechno budu muset po příjezdu udělat.“

„Mami, všechno je zařízené,“ uklidňoval ji Ethan. „Colin mi ráno poslal esemesku. S Brooke vzkazují, že jsou pokoje připravené, takže nebudeš muset hnout prstem. Kita dali do podkroví, takže Zoe může spát v tom pokojíku vedle našeho. Jo a Arthur a Hannah k nám dnes večer zajdou na drink.“ Podíval se na Susan. „Na přátele mých rodičů, Hannah Greeneovou a Arthura Foxe, se pamatuješ, ne? Byli na naší svatbě. Taky mají chatu u jezera.“

„No, jistě,“ přitakala Susan, i když se jí obličeje těch dvou mezi všemi vzpomínkami na její svatební den téměř ztrácely: Ethan stojící vedle ní u oltáře, radostný úsměv na tváři. Zoe, celá rozzářená ve žlutých družičkovských šatech. A pak ta náhlá bouřka, která jejich promočené a rozesmáté hosty zahnala dovnitř. Matně si vybavovala Arthura, vysokého osmdesátníka patricijského vzhledu, který seděl u baru se svým starým přítelem Georgem a častovali se nejrůznějšími historkami. A podobně mlhavá byla i její vzpomínka na Hannah Greeneovou, kyprou dámu kolem šedesátky, která švitořivě líčila trampoty z mládí, kdy u jezera hlídala malého Ethana a jeho staršího bratra Colina.

„Na tom obřadu na uctění tátovy památky bude i pár lidí, které ještě neznáš. Povede ho místní pastor a prý mají přijít i někteří tátovi kamarádi z jachtklubu.“ Ethan sklouzl očima ke zpětnému zrcátku a podíval se na Elizabeth. „Jako za starých časů, mami!“

„Ethane, pozor!“ vyjekla Susan.

Ethan najednou dupl na brzdu a auto se zaskřípěním pneumatik zastavilo, až to všemi cuklo dopředu a prudce se zarazili o bezpečnostní pásy. „Kristepane,“ zamumlal a upřel pohled před sebe na dlouhou řadu aut, která teď zničehonic stála. „Jste tam vzadu v pořádku, mami?“

„Ocenila bych, kdybychom dorazili celí.“

„Nepočítal jsem s tím, že tu bude takový provoz.“

„To víš, už jsi tady hezkých pár let nebyl. Teď je to jiné.“ Elizabeth si povzdychla a tiše dodala: „Všechno je teď jiné.“

Provoz se úplně zastavil. Před nimi se vinula dlouhá kolona aut, daleko vpředu uhýbala do strany a mizela z dohledu.

„Nejspíš tam došlo k nějaké nehodě,“ poznamenala Susan.

Kvílení sirén potvrdilo, že její tušení bylo správné. Otočila hlavu a viděla, jak se k nim blíží blikající majáčky, pak se kolem znehybnělých vozů prosmýkla záchranka.

„Doufám, že to není nic vážného,“ řekl Ethan.

Blikající majáček zmizel za hřebenem kopce a Susan se před očima objevil obraz nabouraných aut a polámaných těl. Byla vystudovaná zdravotní sestřička, a i když z nemocnice odešla a teď pracovala jako školní sestra, nezapomněla, jaká panika provází pokusy o záchranu životů ani co všechno se může pokazit. Pootočila se a podívala se na dceru, která na zadním sedadle zase koukala do mobilu a nic jiného nevnímala. Také Elizabeth jako by byla pohroužena do vlastních myšlenek. Ať se na silnici před nimi odehrávalo cokoli, ani jedna o to nejevila zájem.

Kolona se dala znovu do pohybu. Když se dostali na hřeben kopce, naskytl se jim pohled na dvě zničená auta. Zavazadla ze zahrádek na střeše se rozlétla kolem a na vozovce ležely poházené jednotlivé kousky prázdninového oblečení jako pestré konfety. Chladicí box a jedna fialová teniska skončily v příkopě. Vyrazili jste sem do Maine na dovolenou, a ve snu by vás nenapadlo, že vás tu čeká tohle, pomyslela si Susan. Jenže kdo by ve chvíli, kdy si balí do kufru kraťasy a opalovací krém, o podobných věcech uvažoval. Každý se těší na lenošení u jezera a bagetky plněné humřím masem u moře. Nikdo si nedokáže představit, že by místo toho mohl skončit na nemocničním lůžku.

Nebo se už nikdy nevrátit domů.

Napřed z Panenského jezera nezahlédla o moc víc než pár zlatavých záblesků mezi větvemi stromů, odraz vodní hladiny ozářené sluncem, který se probojoval dusivou hradbou smrků a borovic. Jak se obloukem přibližovali po Pobřežní cestě, zachytila pár dalších letmých pohledů, ale pořád jezero neviděla celé, dostalo se jí jen pár vábivých mihotavých odlesků třpytivých jako vánoční výzdoba.

„Támhle už je to jezero?“ zajímala se Zoe. Konečně odložila telefon a dívala se z okénka.

„Jo, to je Panenské jezero,“ přikývl Ethan.

„Půjdu se rovnou převléct do plavek.“

„Co kdybys to nechala až na ráno?“ navrhla Susan. „Měli bychom se napřed pořádně pozdravit s Colinovou rodinou. S Kitem jste se od svatby neviděli.“

„Tam se se mnou moc bavit nechtěl.“

„Kit už je prostě takový,“ pokrčil Ethan rameny. „Tvůj bratranec je plachý.“

I tak by se to asi dalo nazvat, pomyslela si Susan, když si vybavila zamlklého, nahrbeného puberťáka, který se během celé svatební hostiny držel v úzké oběžné dráze kolem své matky Brooke. Letos mu bude sedmnáct, je dost starý na to, aby za pár měsíců nastoupil na vysokou. Třeba si v mezičase osvojil pár sociálních dovedností.

Kodrcali se teď po štěrkové cestě, až nakonec zastavili před dřevěnou cedulí přibitou na strom:

Měsíční vyhlídka

Přísný zákaz vstupu

Výhružný nápis byl do dřeva vyřezán jednoduchými tiskacími písmeny bez jakýchkoli ozdob a kudrlinek a nijak nenaznačoval, co přesně je na konci příjezdové cesty čeká.

„Budeš muset někoho najmout, aby to tady trochu proklestil, mami,“ nadhodil Ethan, když po úzké příjezdové cestě sjížděli k domu a boky auta škrábaly přečnívající větve.

„Tvůj otec to tu nechal příliš dlouho ležet ladem. Měli jsme jiné starosti.“

„Zavolám do města a zjistím, jestli bychom nemohli někoho najmout –“

„Tvůj bratr se o to bezpochyby postará.“

Nastalo ticho. „No ovšem,“ zamumlal Ethan po chvíli. „Colin se o to postará.“

Les se najednou rozestoupil a před nimi rozkvetl plný výhled na Panenské jezero, na jeho hladinu třpytící se v odpoledním slunci. A nad vodou se tyčila Měsíční vyhlídka, letní útočiště Conoverových. Elizabeth o ní mluvila jako o chatě, takže Susan čekala prostý domek, tohle ovšem žádná obyčejná chata nebyla. Před sebou měli velký dům s několika štíty, čtyřmi komíny a širokou verandou, z níž se šlo po schodech na trávník. Ethan zastavil za Colinovým BMW, a když Susan vystoupila z auta, zhluboka se nadechla a nasála do plic báječnou vůni borovic, trávy a vlhké půdy. Až na nějakého ptáka švitořícího na větvi nad nimi tu vládlo naprosté ticho a hladina jezera byla hladká jako sklo, nenarušovala ji jediná vlnka.

Vtom se ozvalo zaskřípání a vzápětí se síťové dveře na verandu rozletěly tak prudce, až s bouchnutím narazily na zeď. „No vida, konečně jste tady!“ zahalekal Ethanův starší bratr Colin.

Susan se otočila a viděla ho scházet po schodech z verandy i s celou rodinou, aby se s nimi přivítali. Zlatý pár, tak jednou Colina s Brooke nazval Ethan, a nebylo to jen kvůli tomu, že byli oba krásní a plavovlasí, ale také proto, s jakou lehkostí proplouvali životem. I tady, v tomhle zapadlém koutě státu Maine, vypadala Brooke stejně stylově jako vždycky. Blond vlasy ostříhané do pážecího účesu se jí leskly, růžový pletený komplet zdůrazňoval štíhlý pas. Za ní a za Colinem vykukoval jejich syn Kit, tvář napůl schovanou za rozcuchanými světlými vlasy, ramena nahrbená, jako by se snažil splynout s pozadím. Když se ostatní navzájem zdravili a objímali, držel se stranou a zmohl se jen na rozpačité zamávání na uvítanou.

„Čekali jsme vás už před pár hodinami,“ podotkl Colin, když spolu s bratrem vytahoval z auta zavazadla.

„Byl šílený provoz,“ vysvětloval Ethan. „A do toho jsme potkali jednu bouračku.“

Colin se najednou zarazil. Se svraštěným čelem se díval do zavazadlového prostoru. „Ta krabice tady, to je… táta?“

„No tak nekoukej a podej mi ho,“ ozvala se Elizabeth. Na nic nečekala a krabici s keramickou urnou s manželovým popelem z kufru vytáhla. „Budu vážně ráda, až už si s tímhle nebudu muset dělat starosti.“

Colin a Ethan sledovali svou matku, jak nese ostatky jejich otce do domu. Síťové dveře se za ní prudce zavřely.

„No,“ podotkl Colin suše, „jak se zdá, máma se s tou ztrátou vyrovnala docela dobře.“

„Přece jen jsou to tři měsíce,“ připomněl mu Ethan.

„To zase není tak dlouho.“

„Každý se se zármutkem vyrovnává po svém, Coline,“ vložila se do toho Brooke. „A vaše máti nikdy nebyla moc sentimentální.“

„Asi máš pravdu.“ Colin zavřel kufr. „Pokud si ho nepostaví na záchod…“

Vydali se do domu za Elizabeth, ale Susan se za dveřmi po dvou krocích zastavila a s úžasem se rozhlížela po prostorném obývacím pokoji. Velkými okny od podlahy až ke stropu sem pronikalo sluneční světlo a odráželo se na leštěné dřevěné podlaze. Nad hlavou se jí klenula konstrukce z přiznaných trámů, takže si připadala jako v katedrále. Celou jednu stěnu pokrývaly rodinné fotografie dokumentující život klanu Conoverových v průběhu několika desetiletí. Brooke se k Susan naklonila a pošeptala jí: „A oni tomuhle říkají chata.“

„Vůbec to tu není takové, jak jsem čekala,“ přiznala se Susan.

„A co jsi vlastně čekala?“

„Já nevím. Nějakou chatičku u jezera. Palandy.“

Brooke se rozesmála. „Věř mi, u Conoverových žádné palandy nenajdeš. A díky bohu za to, jinak bych sem všechny ty roky nejezdila.“

Susan zaměřila pozornost na rodinné fotografie na stěně. Zachycovaly dějiny rodu Conoverových v Maine, počínaje snímkem Elizabeth a George zamlada, jak stojí s několika přáteli u jezera. „To všechno je focené tady?“ zajímala se Susan.

„Přesně tak, pod jednou a tou samou borovicí. Ta je tamhle, jak jsou přivázané kánoe. Sama uvidíš, o jaký kus za ta léta vyrostla. Elizabeth nás pod ni každé léto nažene, abychom se vyfotografovali. Tahle fotka byla pořízená krátce poté, co se Colin narodil,“ ukázala Brooke na blonďatého andílka v Elizabetině náručí. Pak přešla k dalšímu snímku, kde Elizabeth držela v náručí jiné dítě, tentokrát s tmavými vlásky. Colin, ze kterého mezitím vyrostlo statné batole, se zachmuřeně díval na nového brášku. „A tady se na scéně poprvé objevuje Ethan.“

Ti dva byli každý jiný už jako děti, pomyslela si Susan. A v průběhu let se rozdíly mezi oběma bratry zvětšovaly. Ve vytáhlém dítěti s brýlemi a vážným výrazem na dalším snímku už svého budoucího manžela poznávala. V ruce držel knihu, naproti tomu z Colina, vyššího a světlovlasého, vyzařovala rázná sebejistota. Sebejistota, která je mu na Wall Street určitě k užitku.

Na schodech z patra se ozvaly lehké rychlé kroky. Susan se otočila a spatřila svou dceru, která se za tu chvilku stačila převléct do fialových plavek, jak spěchá přes obývací pokoj ke dveřím. „Zoe?“

„Jenom se rychle smočím, mami! No tak, pojď se mnou ven!“

„Musíme vybalovat!“

Ale to už Zoe rozrazila dveře na verandu, seběhla po schodech a přes trávník se řítila k vodě. No samozřejmě; pokud byl někde v okolí nějaký vodní zdroj, nedokázala Zoe odolat a musela do něj skočit.

Susan vyšla za dcerou ven, ale ještě ani nestačila přejít přes trávník, když se Zoe vrhla do jezera, až voda vystříkla, a vypískla nadšením.

„Jako bych měla obří bazén jenom sama pro sebe!“ volala na matku.

Susan došla na soukromé molo a usmála se z něj na dceru, která pod ní bez námahy šlapala vodu. „Není moc studená?“

„Pro mě ne!“

Pro mořskou vílu není voda studená nikdy, pomyslela si Susan a dívala se, jak se Zoe vzdaluje od břehu a její hlava se vznáší nad hladinou, třpytící se jako rudé zlato. Až na opakované volání potáplice a tiché šplouchání Zoeiných temp v sametově hladké vodě vládlo takhle odpoledne všude kolem magické ticho. V dohledu byl jen jeden jediný další člověk, nějaký muž na kajaku.

Susan mu zamávala a čekala, že jí zamává na oplátku. Tohle přece lidé v Maine dělají, ne? Mávají si navzájem na pozdrav.

Muž ale ruku k pozdravu nezvedl. Jenom se na ni chvíli upřeně díval a jeho obličej působil na pozadí oslnivě jasné hladiny jezera zalitého sluncem jako vyříznutý černý ovál. Pak odpádloval pryč.

„Už se prostě nemohla dočkat, viď?“ uchechtl se Ethan, který vyšel z domu a kráčel přes trávník ke své rodině.

„A můžeš jí to vyčítat? Celý den byla zavřená v autě.“

Ethan Susan objal kolem pasu a chvíli tam tak spolu stáli a dívali se, jak Zoeina hlava stoupá nad hladinu a zase klesá dolů a zplihlé tmavé vlasy se lesknou jako tulení srst.

„Je tady nádherně,“ vzdychla Susan a opřela se o manžela. „Připadá mi zvláštní, že ti tak dlouho trvalo, než jsi se sem rozhodl vrátit.“

Pokrčil rameny. „Asi je to tu hezké.“

„To tedy není zrovna nehynoucí nadšení.“

„Je to dům mých rodičů. Ne můj.“

„Ale já myslela, že sem může jezdit celá rodina. Vždyť Brooke a Colin jsou tu každé léto, ne?“

„Jo.“

Podívala se na něj, ale on upíral pohled na jezero, jako by hleděl do minulosti, kterou ona nemohla vidět. A která zjevně nebyla šťastná. „Nikdy jsi se mnou o tomhle místě moc nemluvil. Máš pro to, že se sem nerad vracíš, nějaký důvod?“

Povzdychl si a ukázal nahoru na stráň, kde stál strom s mohutným kmenem a doširoka trčícími větvemi. „Vidíš tamhleten javor?“

„Co je s ním?“

„Když mi bylo sedm, strávil jsem jednou celé odpoledne uvězněný nahoře ve větvích. Bál jsem se slézt, protože dole čekal Colin a házel po mně kamením. Musela přijít Hannah Greeneová a vysvobodit mě.“

„Kristepane, to byl ale pitomec.“

„Hloupá vzpomínka. Jeden by řekl, že ji časem nechám plavat, ale já si takhle pamatuju většinu času, který jsem tady strávil. Teď si připadám prostě jako host.“

„Ale ty tu přece nejsi jen jako host. Jsi rodina.“

„Já vím, já vím.“

„Víš co? Postaráme se, aby tohle léto bylo jiné, ano?“

S úsměvem se na ni podíval. „Už jiné je. Mám tebe a Zoe.“

„Myslím, že nám vážně prospěje, když na pár týdnů vypadneme z města. Tenhle výlet je vlastně takový dárek od tvého táty, to díky němu jsme všichni přijeli do Maine – abychom rozprášili jeho popel. Tebe to přimělo vstát na chvíli od psacího stolu a pořádně se nadechnout. A kdo ví, třeba tu najdeš inspiraci. Uvidíš nebo uslyšíš něco, co budeš moct použít. Nikdy nezapomenu, co jsi říkal, když jsme se poprvé setkali na tvé autogramiádě. ‚Když je člověk spisovatel, žádný zážitek, dobrý ani špatný, nepřijde nazmar.‘“

„No jasně. Moje balicí hlášky jsou nepřekonatelné.“

„Koneckonců na mě tahle zafungovala.“

Přitáhl si ji blíž a objal ji. „Omlouvám se,“ řekl.

„A za co?“

„Že se mnou v poslední době není zrovna zábava. Že mě ta stupidní knížka a ty pitomé postavy tak moc rozptylují. Začínám je nenávidět, protože mě odvádějí od vás dvou.“

„Hlavně že se k nám vždycky zase vrátíš.“

Usmál se a přitiskl rty na její. „Měli bychom si jít vybalit,“ zamumlal.

„To bychom měli.“

„Za chvíli se objeví sousedi, přijdou na koktejl…“

„A já slíbila, že pomůžu s večeří,“ dodala Susan.

Ani jeden se však nepohnul. Bylo to příliš krásné, jen oni dva, jezero zářící jako tekutý oheň, jejich dcera brázdící vodu.

Dokonalý letní večer, pomyslela si Susan. Pojďme si ho trochu prodloužit.

Kapitola 4

REUBEN

Letní návštěvníci jsou zpátky.

Reuben Tarkin pádloval přes Panenské jezero a kontroloval, které z chat využívaných jen přes turistickou sezónu už jsou obydlené a které zůstaly prázdné a na každoroční návrat svých majitelů teprve čekají. Žil tady celý život, pětašedesát let ledových bouří, období, kdy bylo všechno pokryté bahnem, i horkých letních nocí tak dusných, že je proležel vedle svého rachotícího větráku a bylo mu takové vedro, že nedokázal usnout. Znal rytmy zdejší přírody a střídání ročních období na jezeře tak dobře, že dokázal přesně předpovědět, kdy na jaře přiletí první drozdi, kdy každoroční sbory rosniček vystřídá kvákání skokanů a kdy se poprvé objeví čerstvě vysezené potáplice, chomáčky tmavého chmýří usazené na matčiných zádech.

A taky přesně věděl, kdy každý rok přijíždí a odjíždí lidské osazenstvo Panenského jezera.

Jako první na začátku sezóny obvykle dorazil Arthur Fox, dokonce se někdy objevil už v květnu, kdy bylo počasí pořád ještě rozmarné a voda příliš studená na to, aby se v ní dalo plavat. Tenhle rok se nicméně ukázal až ve druhém červnovém týdnu a zaparkoval u své chaty elegantní modrý mercedes s newyorskou poznávací značkou. Neztrácel čas a rovnou vytahal ven zahradní nábytek, vyvlekl z kůlny kánoi a dopravil ji až k vodě. Arthurovi bylo dvaaosmdesát, ale pořád byl ještě natolik při síle, že sám bez pomoci spustil své dřevěné molo ze břehu, což byla pořádná dřina, na niž si letní návštěvníci většinou najímali místní svalovce. Arthurovi ale jako by výzva spojená s fyzickou námahou dělala radost. Boháči si často rádi hráli na obyčejné lidi a sem do Maine přijížděli, aby si tuhle představu náležitě užili. Dnes odpoledne si Arthur svlékl košili a v roli venkovského zahradníka s nadšením ořezával přerostlé nízké větve, které mu kazily výhled na jezero. Když Reuben na kajaku proplouval kolem, Arthur si ho všiml a okamžitě s ořezáváním větví přestal. Neřekl ani slovo, neusmál se na Reubena ani mu nezamával; na Reubena Tarkina nikdy nikdo nemával. Místo toho ho teď Arthur probodával podezíravým pohledem, který jako by říkal: Sleduju tě, dej si pozor.

Reuben pádloval dál, až se dostal k dalšímu domu. Ten patřil Hannah Greeneové.

Hannah ležela natažená na lehátku na zadní verandě a opalovala se. Ve svých jedenašedesáti se poněkud zakulatila a s pokožkou bledou po zimě vypadala jako hrouda chlebového těsta, kterou někdo nechává kynout na teple. Dům jí odkázali její rodiče, zesnulý doktor Greene z Bethesdy a jeho žena, a spolu s ním zdědila po rodičích i nepřátelský postoj k Reubenovi. Když připlul blíž, jako by vycítila jeho pohled, nebo možná zaslechla zašplouchání pádla ve vodě, najednou se na lehátku posadila a podívala se na něj. Stejně jako Arthur Fox se ani ona neusmála a nezamávala mu. Místo toho vstala z lehátka, zmizela v domě a zavřela za sebou dveře.

Reuben pokračoval dál.

U následujícího domu přestal pádlovat a nechal kajak jen tak unášet proudem kolem soukromého mola a širokého pruhu trávníku, na nějž někdo vytáhl dvě kánoe. Tohle byl největší dům u Panenského jezera a nesl název Měsíční vyhlídka, protože byl orientovaný na východ, takže poskytoval výhled na vycházející slunce i měsíc. Reuben věděl, že Conoverovi přijedou, ještě než skutečně dorazili, protože viděl, jak hospodyně, správce a zahradníci všechno připravují na jejich návrat. Reubenův skromný příbytek stál přímo naproti na opačném konci jezera, a tak mohl po celá ta léta sledovat příjezdy a odjezdy téhle rodiny z okna svého obývacího pokoje. Bylo mu devět, když Elizabeth a George Conoverovi, tehdy čerstvě svoji, dům na Panenském jezeře koupili. Byl svědkem toho, jak se původní chata rozšiřuje a zvětšuje, aby budova dokázala pojmout jejich rozrůstající se rodinu. Víc než jednou se dostal do křížku s jejich starším synem, statným zlatovlasým klukem, který s oblibou zaujímal vyzývavý postoj s pažemi založenými na hrudi, celý žhavý pustit se do rvačky. V tom byl úplně jiný než jeho mladší bratr Ethan, který se zase v jednom kuse schovával za nějakou knihu.

Jak léta ubíhala, dům se dál rozrůstal, aby se do něj vešel i Colin a ta ledově plavá princezna, kterou si vzal za manželku, a poté i jejich malý syn a jeho chůva. Ta byla z celého Conoverovic klanu jediná, kdo se na Reubena díval jako na lidskou bytost. Jako na někoho, kdo člověku stojí za úsměv, za přátelské zamávání.

Dokud proti němu rodina nepoštvala i ji.

Reuben zanořil pádlo do vody a prudce kajak zastavil. Chvilku se s ním jen lehce pohupoval na místě a díval se na Měsíční vyhlídku. Venku na verandě stál stůl a šest židlí a všechna okna v patře byla otevřená, aby se z domu vyvětral zatuchlý zimní vzduch. K Reubenovi se doneslo, že George Conover před pár měsíci zemřel, nicméně ovdovělá Elizabeth se sem vrátila, stejně jako její starší syn Colin s rodinou. Její mladší syn Ethan se tu neukázal už řadu let, což Reubena vedlo k domněnce, že v rodině došlo k nějaké roztržce, že jsou rozhádaní.

Proto byl překvapený, když teď uviděl Ethana vyjít z domu a mířit přes trávník k jejich soukromému molu, kde stála jakási žena. Tu Reuben viděl poprvé v životě. Byla to štíhlá hnědovláska a zničehonic Reubenovi zamávala. Přátelské gesto ho vyvedlo z míry a leknutím ztuhl natolik, že nebyl schopný jí ho oplatit. Ještě nic neví, pomyslel si. Neví, že by ze mě měla mít strach.

Byla tam i nějaká dospívající dívenka, takový skřítek ve fialových plavkách brázdící jezero jako nějaký vodní tvor, napůl nymfa a napůl ryba. Další člověk, kterého tu ještě nikdy neviděl. Doslechl se, že se Ethan Conover konečně oženil, a když ho vzápětí viděl, jak ženu objal, došlo mu, že se dívá na jeho novopečenou manželku a nevlastní dceru. Takže se tu v Maine sešla celá Conoverovic rodinka, nejspíš kvůli vzpomínkovému obřadu na uctění památky George Conovera.

Ať ten mizera shoří v pekle.

Reuben obrátil kajak, takže nechal Měsíční vyhlídku za sebou, a jal se pádlovat k opačnému břehu. Jeho sestra, která si vždycky takhle odpoledne na chvíli zdřímne, už se bezpochyby probudila a bude potřebovat, aby jí pomohl z postele na vozík. A taky ji bude muset vykoupat. A uvařit večeři. Uklidit kuchyň a dát Abigail její prášky. Čeká ho dlouhý večer vyplněný povinnostmi, ale tahle chvíle na jezeře je jen a jen jeho, může si ji náležitě vychutnat a po vodě pozlacené zapadajícím sluncem klouzat v kajaku mezi vážkami poletujícími nad hladinou.

Pak se ještě jednou ohlédl na Měsíční vyhlídku, která se na opačném břehu tyčila nad vodou a jejíž komíny připomínaly dravčí spáry zaťaté do oblohy. Zachvěl se. Všechno se teď změní, pomyslel si. Conoverovi jsou zpátky.

Kapitola 5

SUSAN

Vzbudilo ji cvrlikání pěnkavy, která z plna hrdla trylkovala. Susan doma obvykle vstávala jako první, a tak ji překvapilo, když při pohledu na Ethanovu stranu postele zjistila, že tam nikdo neleží. Normálně ji v Bostonu brzy ráno nebudil ptačí zpěv, ale rámus způsobovaný autobusy a popelářskými vozy pod okny jejich činžáku. Připadalo jí jako obrovský luxus povalovat se ještě v půl desáté líně v posteli a nemít co na práci, snad až na případné vykoupání v jezeře nebo výlet do městečka Purity. Takhle by měla vypadat každá dovolená, člověk by se na ní měl budit až pozdě dopoledne a přivítat by ho měla lákavá vůně kávy. Kterou by pro změnu uvařil někdo jiný.

„Ahoj,“ pozdravil ji a sundal si brýle.

„A Zoe?“