Přeložila Karolína Klibániová

POWERLESS

Copyright © 2023. POWERLESS by Elsie Silver

The moral rights of the author have been asserted.

All rights reserved.

Translation © Karolína Klibániová, 2026

ISBN 978-80-249-6049-4

Pro ty, kteří se celý život až moc snaží zavděčit druhým.

Naučme se, že je v pořádku zklamat druhého,

abychom nemuseli zklamat sami sebe.

Pravda je taková, že v životě dokážeme ovlivnit

jen omezené množství věcí.

Všechno ostatní je zatracená loterie.

– Kandi Steiner

POZNÁMKA AUTORKY

Tato kniha obsahuje témata určená dospělým čtenářům, mimo jiné trauma z dětství, úmrtí v rodině a úzkost. Pevně doufám, že se mi podařilo uchopit je s péčí, kterou si zaslouží.

PROLOG

Sloane

TENKRÁT…

Rodiče ještě ani nevypnuli motor našeho bentley a já už otevírám dveře od auta. Ještě ani nevystoupili a já už stojím na štěrkové příjezdové cestě. Vydechnu a vrhnu se Violet kolem krku. Obejmu ji tak prudce, že se obě málem skácíme na prašnou zem.

Voní po zelené trávě, koních a sladké letní svobodě.

„Chybělas mi!“ zapištím, když se ode mě odtáhne a šibalsky se na mě usměje.

„Ty mně taky.“

Všimnu si, že nás máma pozoruje, radostně a zároveň posmutněle. Vypadám jako máma a Violet zase jako ta její. Jenže Violetina máma zemřela a moje máma tak přišla o sestru. Odjakživa mám pocit, že mě na ranč ráda bere právě proto, že se tady cítí své sestře blíž.

Navíc je tak pro rodiče jednodušší cestovat na jejich oblíbená místa v Evropě. Táta plácl něco o tom, že mi prospěje „vidět, jak žijou druzí“. Moc netuším, co tím myslel, ale všimla jsem si, že máma pevně semkla rty, když to řekl.

Každopádně si nikdy nestěžuju, protože to znamená, že můžu strávit celý měsíc na ranči U Studny přání s Eatonovými a užívat si zábavu s bratranci a sestřenicí. Žádná přísná pravidla. Žádné večerky. A já tak můžu každoročně čtyři týdny řádit jako utržená ze řetězu.

„Roberte, Cordelie.“ Strýček Harvey si potřese rukou s tátou a pak pevně obejme mámu. Tak pevně, že ta začne rychle mrkat, zatímco hledí na pole a špičaté hory v dáli. „Rád vás oba vidím.“

Začnou se bavit o nudných dospěláckých věcech, ale já je už nevnímám, protože se z velkého ranče vynoří moji bratranci. Cade, Beau a Rhett za vtipkování a vzájemného postrkování se smíchem seběhnou po schodech jako opravdová tlupa.

A pak za nimi vyjde ještě jeden kluk. Kluk, kterého neznám. Kluk, který si okamžitě získá moji pozornost. Má dlouhé, hubené končetiny, karamelové vlasy a ty nejmodřejší oči, jaké jsem kdy viděla.

A taky ty nejsmutnější.

Když ke mně sklouzne pohledem, není v jeho tváři nic než zvědavost. Přesto rychle odvrátím hlavu a cítím, jak mi na tvářích raší horké červené skvrny.

Máma ke mně přistoupí a pohladí mě po hlavě. „Sloane, nezapomeň na opalovací krém. Už teď jsi nějaká rozpálená, a když trávíš tolik času v tanečním studiu, tvoje pleť na tohle není zvyklá.“

Její starostlivost má za následek jen to, že se začervenám o to víc. Je mi skoro jedenáct a ona ze mě přede všemi dělá mimino.

Podrážděně zvednu oči v sloup a zamumlám: „Já vím. Namažu se.“ Pak popadnu Violet za ruku a táhnu ji pryč.

Vydáme se dovnitř a nahoru do pokoje pro hosty, abychom měly trochu soukromí, zatímco všichni ostatní postávají venku a povídají si.

Violet sebou plácne na postel a prohlásí: „Tak povídej, přeháněj.“

Uchechtnu se a zastrčím si vlasy za uši. Něco mě táhne k oknu s výhledem na příjezdovou cestu. „O čem?“

„O škole? O městě? Co chceš dělat v létě? Prostě… o všem. Jsem tak ráda, že tu nejsem jediná holka. Tady to pořád smrdí po klucích.“

Oknem vidím, jak si ten záhadný kluk podává ruku s mými rodiči. Všimnu si odporu v tátově pohledu. A lítosti v tom mámině.

„Kdo je ten kluk?“ zeptám se, neschopná odtrhnout od něj oči.

„Ten?“ Violet ztiší hlas. „To je Jasper. Patří teď mezi nás.“

Otočím se k ní se zvednutým obočím a rukama v bok a snažím se tvářit lhostejně, jako že mě to až tak nezajímá, i když vlastně netuším, jak to zahrát. „Jak to myslíš?“

Violet si sedne do tureckého sedu a pokrčí rameny. „Potřeboval rodinu, tak jsme ho vzali k sobě. Neznám všechny podrobnosti. Vím jen, že došlo k nehodě. Beau ho sem přivedl loni na podzim. Beru ho jako dalšího smradlavýho bráchu. Ty ho můžeš brát jako novýho bratrance.“

Nakloním hlavu a moje srdce svádí boj s rozumem.

Srdce by rádo znovu vyhlédlo z okna, protože Jasper je hrozně hezký, a pokaždé když se na něj podívám, začne mi tak zvláštně poskakovat srdce.

Rozum ví, že je to blbost, protože jestli je to kamarád Beaua, musí mu být nejméně patnáct.

Jenže tomu nedokážu zabránit.

Vyhlédnu ven.

V té chvíli ještě netuším, že s nutkáním zírat na Jaspera Gervaise budu bojovat ještě spoustu dalších let.

1

Jasper

NYNÍ…

Snoubenec Sloane Winthropové je prvotřídní kretén.

Znám takové, jako je on. Člověk se nedostane do NHL, aniž by jich po cestě potkal víc než dost.

A tenhleten je přímo učebnicový příklad.

A kdyby nestačilo samotné jméno Sterling Woodcock, teď se ke všemu chlubí tím, že se společně s tatínkem vydal na lov za tisíce dolarů, jen aby mohl zabíjet lvy narozené a chované v zajetí. Jako kdyby díky tomu měl většího ptáka.

Přímo z něj kape bohatství, od rolexek na zápěstí až po upravené nehty, a vlastně asi dává smysl, že Sloane skončila s někým, jako je on. Winthropovi jsou přece jen jednou z nejvlivnějších rodin v zemi, protože mají v podstatě monopol na telekomunikace.

Zatímco Sterling žvaní, podívám se přes stůl na Sloane. Její blankytně modré oči se upírají dolů a je zřejmé, že si pohrává s ubrouskem, který má položený na klíně. Tváří se, jako by radši byla kdekoliv jinde než v tomhle honosném steakhousu s tlumeným osvětlením.

A já jsem na tom podobně.

Normálně bych v den volna dobrovolně neposlouchal chlapa s malým nářadíčkem – jejího budoucího manžela –, jak se u stolu s rodinou a přáteli, které neznám, chvástá něčím, co je upřímně trapný. A smutný.

Ale přišel jsem sem kvůli Sloane a to si celou dobu opakuju.

Protože když ji teď pozoruju, celou nesvou jen pár dní před svatbou, mám pocit, že tu potřebuje mít někoho, kdo ji doopravdy zná. Zbytek Eatonovic rodiny se dnes nedostal do města, ale já jsem slíbil, že přijdu.

A když jde o Sloane, vždycky svůj slib dodržím – ať už to bolí, jak chce.

Čekal jsem, že se bude usmívat. Zářit. Čekal jsem, že za ni budu mít radost. Jenže to tak není.

„Co ty, Jaspere, lovíš?“ zeptá se Sterling, vyrovnanost a nabubřelost sama.

Límec mé kostkované košile jako by se mě snažil uškrtit, přestože jsem pár vrchních knoflíčků nechal rozepnutých. Odkašlu si a narovnám ramena. „Jo, lovím.“

Sterling sáhne po sklence z křišťálového skla, opře se o židli a se samolibým úsměvem na perfektně oholené tváři si mě změří pohledem. „Nějakou pořádnou zvěř? Tenhle výlet by se ti líbil.“ Lidi, které neznám, pokývají hlavou a zabručí na souhlas.

„Nejsem si jistá, jestli…“ začne Sloane, ale její snoubenec ji převálcuje dalšími slovy.

„Všichni jsme viděli, kolik ti nabídli při posledním prodloužení smlouvy. Na brankáře to není špatné. Takže pokud se svými penězi nakládáš zodpovědně, nejspíš by sis to mohl dovolit.“

Jak jsem řekl: kretén.

Kousnu se do tváře, protože bych nejradši odpověděl, že jsem se svými penězi nakládal krajně nezodpovědně a že mi nezbyl už ani dolar. Ale i když nejsem kdoví jaký vzdělanec, mám dost taktu na to, abych věděl, že finance ke zdvořilé konverzaci u večeře nepatří.

„To není nic pro mě. Lovím jen to, co se dá sníst, a lva uvařit neumím.“

Pár lidí u stolu se zasměje, včetně Sloane. Neunikne mi nepatrný okamžik, kdy Sterling přimhouří oči a secvakne čelist.

Sloane rychle zakročí a pohladí ho po paži, jako by byl pes, který potřebuje zklidnit. Skoro její útlé prsty cítím na vlastní ruce a mimoděk si pomyslím, že bych chtěl, aby se místo toho dotýkala mě. „Víš, že jsem s bratranci v Chestnut Springs taky chodila lovit?“

Ocitnu se zpět v minulosti a vybavím si Sloane, která celé léto držela krok s námi kluky. Sloane se špínou za nehty a odřenými koleny. Sloane s vlasy vyšisovanými od slunce, zacuchanými a volně splývajícími po zádech.

„Jde spíš o to vzrušení, chápeš? O moc.“ Sterling naprosto ignoruje Sloanin komentář.

Změří si mě jako soupeře, jenomže teď nehrajeme hokej. Kdybychom ho hráli, dostal by ode mě bleskurychlou ránu vyrážečkou do ksichtu.

„Slyšel jsi, co před chvilkou řekla Sloane?“ Snažím se zůstat v klidu, ale štve mě, jak se k ní celou večeři chová. Nechápu, jak se v téhle pozici ocitla. Je to moje nejlepší kamarádka. Je výřečná a chytrá a vtipná – copak to ten chlap nevidí? Copak nevidí ji?

Sterling mávne rukou a uchechtne se. „Jistě. O ranči U Studny přání slýchám pořád dokola.“ Otočí se k ní s povýšeným tónem a posměšným úšklebkem. „No, díky bohu, že jsi z toho uličnictví vyrostla, jinak by tě minulo poslání stát se baletkou.“

Jeho pitomá odpověď je o to horší, když mi dojde, že Sloane slyšel a ignoroval ji naschvál.

„Já si tě s puškou v ruce nedovedu představit, Sloane!“ prohlásí muž se zarudlým nosem, co vypil příliš skotské, sedící o pár míst dál u podlouhlého stolu.

„Náhodou, byla jsem v tom dobrá. Něco živého jsem trefila asi jen jednou.“ Tiše se zasměje a zavrtí hlavou. Do obličeje jí spadne několik pramenů světle blond vlasů a ona si je zastrčí zpět za uši a s narůžovělými tvářemi sklopí zrak. „A potom jsem byla k neutěšení.“

Sloane semkne rty a já se ocitnu v transu. Okamžitě si představuju věci, které bych neměl.

„Ten den si vybavuju.“ Pohlédnu na ni přes stůl. „Večer jsi pak nebyla schopná dát tu zvěřinu do pusy. Všichni jsme se tě snažili utěšit, ale marně.“ Nakloním hlavu a vydám se na barvitou cestu vzpomínkami.

„A právě proto,“ Sterling ukáže na Sloane, aniž by jí věnoval jediný pohled, „nemají ženy na lovu co dělat. Jsou příliš citlivé.“

Sterlingovi přerostlí kámoši z vejšky se začnou jeho trapné poznámce řehtat, což ho jen povzbudí v debilním chování. Pozvedne sklenku vysoko do vzduchu a podívá se na sedící u stolu. „Na to, že ženský patří do kuchyně!“

Od stolu se ozve smích a souhlasné odpovědi jako „Na zdraví“ a „Amen“.

Sloane si jemně otře plné rty bílým látkovým ubrouskem a na tváři má škrobený úsměv, očima však hypnotizuje prostřený stůl před sebou. Sterling společně s ostatními hosty pokračuje ve vychloubání – a ženu vedle sebe ignoruje.

Ignoruje ten kousek jejího já, který se s ním snažila sdílet. Ignoruje to, jak ji znemožnil.

Dnes večer už mi dochází trpělivost. Cítím nepřekonatelnou potřebu vytratit se pryč.

Sloane zachytí můj pohled a věnuje mi další ze svých nacvičených úsměvů. Vím, že tenhle je falešný, protože vím, jak vypadají ty upřímné.

Takhle rozhodně ne.

Je to ten stejný úsměv, kterým mě obdařila, když jsem jí řekl, že ji nemůžu doprovodit na maturitní ples. Ani pro jednoho z nás nebylo vhodné, aby se tam objevila se čtyřiadvacetiletým hráčem z NHL, a já jsem byl ten vůl, který jí to musel oznámit.

Úsměv jí oplatím a cítím, jak ve mně doutná frustrace, protože se chystá vzít si někoho, kdo se k ní chová jako k módnímu doplňku, kdo jí nenaslouchá. Někoho, kdo nedocení hloubku a komplexnost jejího charakteru a vidí ji jen jako tu uhlazenou princeznu, kterou z ní dělá její rodina.

Naše pohledy zůstanou spojené a Sloane se na tvářích objeví ruměnec. Narovná ramena a moje oči sklouznou k jejím klíčním kostem. Najednou si představuju, jak jí po tom místě přejíždím jazykem. Jak se u toho svíjí.

Prudce vzhlédnu zpět k její tváři. Jako by mě u toho přistihla. Jako by nějakým způsobem dovedla číst moje myšlenky. Protože oba víme, že se na ni takhle dívat nemůžu. Jsme skoro rodina. A co hůř, oficiálně patří někomu jinému.

Sterling zachytí naši výměnu a znovu na mě upře pozornost. Přeběhne mi z toho mráz po zádech. „Sloane říká, že se kamarádíte už dlouho. Možná mi něco uniká, ale neotesanej hokejista a primabalerína, to mi úplně nejde dohromady. I když, za celou dobu, co jsme se Sloane spolu, ses na scéně mockrát neobjevil. Že by ses z nějakého důvodu držel dál?“ Obejme ji jednou paží kolem ramen, aby dal jasně najevo, komu patří, a já se snažím na to gesto neupínat.

„Upřímně řečeno, já jsem toho o tobě taky moc neslyšel.“ Pronesu to s takovou dávkou humoru v hlase, že kdokoliv, komu unikne, jak se vraždíme pohledem, to rýpnutí možná ani nepostřehne. Opřu se a překřížím paže na prsou. „Každopádně nejsem až tak neotesanej, abych nebyl schopnej donést hojivou mastičku a prášky na bolest, když má moje kamarádka tak sedřený chodidla z tancování na špičkách, že nemůže chodit.“

„Vyprávěla jsem ti o tom,“ pronese Sloane chlácholivě. „Pomohl mi se stěhováním do nového bytu. Občas zajdeme na kafe. A podobné maličkosti.“

„Jednoduše ví, že když něco potřebuje, může se na mě spolehnout,“ dodám bez rozmyslu.

Sloane po mně střelí pohledem a pravděpodobně si říká, proč se chovám jako majetnickej pitomec. Popravdě si říkám to samé.

„Ještěže od toho máš teď mě.“ Sterling mluví na Sloane, ale zírá přitom na mě. Poté náhle položí dlaň přes její ruce, které má nyní položené na stole. A které si pořád nervózně pohrávají s ubrouskem. Sterlingův dotek ale není konejšivý ani povzbudivý. Je to plácnutí, výčitka za neposednost.

V žilách se mi rozproudí vztek. Musím odsud zmizet, než udělám něco, čeho budu hodně litovat.

„No, já už vyrazím,“ oznámím znenadání a odsunu se od stolu. Zoufale toužím nadýchat se čerstvého vzduchu a dostat se pryč od tísnivých tmavých zdí a sametových závěsů.

„Vyspi se dorůžova, Gervaisi. Budeš to potřebovat, abys pořádně odstartoval letošní sezónu s Grizzlymi. Po loňské sezóně musíš být na tenkém ledě.“

Zatahám za manžety na své košili a přiměju se narážku ignorovat. „Díky za pozvání, Woodcocku. Večeře byla vynikající.“

„Pozvala tě Sloane,“ odvětí nevrle, aby mi dal najevo, že mu nejsem po chuti – stejně jako moje dnešní přítomnost.

Věnuju mu prázdný pohled a zvednu jeden koutek úst na znamení, že nemůžu uvěřit, jak zasranej kokot to je. To už se na nás upírají pohledy ostatních, kteří nevyřčené napětí mezi námi dvěma vycítili. „Od toho jsou přece kamarádi.“

„Počkej, nejsi ty její bratranec?“ ukáže na mě onen ožrala a přitom mu ze sklenky vyšplouchne skotská přímo na ruku.

Nevím, proč Sloane vždycky tak trvala na tom, že jsme kamarádi, a ne bratranec a sestřenice. Kdyby mi někdo začal tvrdit, že Beau nebo Rhett nebo Cade nejsou moji bratři, okamžitě bych ho odepsal. Protože oni jsou moji bratři.

Ale Sloane? To je moje kamarádka.

„Ve skutečnosti je můj kamarád, ne bratranec.“ Sloane odhodí ubrousek na bíle prostřený stůl rázněji, než bylo potřeba.

Hosté u předsvatební večeře němě zírají.

Vdává se už tenhle víkend.

Sevře se mi žaludek.

„Dorazíš zítra na rozlučku, Gervaisi?“ pokračuje ožrala. Škytne a pitomě se zazubí, až mi připomene opilou myš na Kloboučníkově nenarozeninové oslavě. „Rád bych se chlubil tím, že jsem pařil s hokejovou superstar Jasperem Gervaisem.“

Jak překvapivé, že někdo takový stojí o moji přítomnost jen proto, aby si přikrášlil reputaci.

„Nemůžu. Mám zápas.“ Můj úsměv je sice napjatý, ale když vstanu ze židle, obrovsky se mi uleví.

„Vyprovodím tě,“ ozve se Sloane a přehlédne ostrý pohled, který po ní hodí Sterling. Nebo jen předstírá, že ho přehlédla.

Každopádně pokynu dlaní, aby Sloane vyrazila přede mnou, a tiše se proplétáme restaurací.

Přitisknu jí dlaň na kříž, abych ji mohl vést, ale ona ztuhne a já sebou škubnu, jakmile mě pod konečky prstů začne pálit její hladká holá kůže. Sklopím zrak k podlaze a strčím brnící ruku do kapsy, kam patří.

Protože rozhodně nepatří na záda zasnoubené ženy.

I když je to jen kamarádka.

Znovu vzhlédnu, až když se blížíme ke dveřím.

Sloanina štíhlá postava se s každým krokem houpe. Z každého pohybu vyzařuje přirozená elegance – taková, jež doprovází roky tréninku. Roky praxe.

Zdvořile se usměje na vrchního číšníka a poté přidá do kroku, jako by skrze těžké vstupní dveře viděla svobodu a zoufale po ní toužila. Když se do tmavého kusu dřeva opře, svěsí ramena a celá se uvolní.

Chvíli ji pozoruju a potom vykročím za ní. Teplo jejího těla se line směrem ke mně. Natáhnu paži nad její drobnou postavu, otevřu dveře dokořán a oba nás vedu ven do chladné listopadové noci.

Obě ruce strčím do kapes u kalhot, abych ji náhodou nevzal za ramena a nezatřásl s ní s požadavkem, aby mi vysvětlila, proč si sakra plánuje vzít chlapa, co se k ní chová tak jako Sterling Woodcock. Protože mi do toho vůbec nic není.

Stojí vypracovanými holými zády ke mně a čelem k rušné ulici a za její siluetou se jako šmouhy míhají bílá a červená světla aut.

Přes rameno jí stoupá pára, jako by se snažila popadnout dech.

„Je ti dobře?“

Zběsile zakývá hlavou, otočí se ke mně a na půvabné tváři má úsměv stepfordské paničky.

„Nevypadáš dobře.“ Sevřu klíče, které mám v kapse, a neklidně s nimi zacinkám.

„To ti pěkně děkuju, Jasi.“

„Teda, vypadáš nádherně,“ vyhrknu a zkřivím obličej, když na mě vytřeští oči. „Stejně jako vždycky. Jenom nevypadáš… šťastně?“

Pomalu zamrká a koutky úst se jí stáhnou do přimračeného výrazu. „A to má být lepší? Nádherná a nešťastná?“

Bože. To jsem to zvoral. Prohrábnu si vlasy. „Jsi šťastná? Jsi šťastná s ním?“

Sloane překvapeně pootevře ústa a já vím, že to je za hranou nebo že se vměšuju nebo tak něco. Ale někdo se jí na to zeptat musí a já pochybuju, že to někdo už udělal.

Potřebuju to od ní slyšet.

Její bledé tváře zrudnou. S přimhouřenýma očima a semknutou čelistí přistoupí ke mně. „Na to se mě ptáš teď?“

Vydechnu a přejedu si vrchními zuby po spodním rtu, oči mám upřené do jejích bledě modrých – tak velkých a světlých a plných rozhořčení. „Jo. Zeptal se tě na to už někdo?“

Sloane uhne pohledem a položí si dlaně na tváře, načež si prohrábne blond vlasy sahající ke klíčním kostem. „Doteď se mě nezeptal nikdo.“

Zoubky klíče od domu se mi zařežou do dlaně. „Jak ses se Sterlingem seznámila?“

„Seznámil nás táta.“ Její oči se upřou na černé nebe. Je bezhvězdné, ne jako na ranči, kde je vidět každý flíček světla. V porovnání s Chestnut Springs působí všechno ve městě znečištěně. Rozhodnu se, že se dneska večer radši vydám domů na venkov, než abych strávil další noc dýcháním stejného vzduchu jako Sterling Woodcock.

„Odkud ho zná on?“

Sloane mi pohlédne do očí „Sterlingův táta je jeho nový partner. Teď když je zpátky ve městě, soustředí se na budování nových konexí.“

„Jak dlouho že ho znáš?“

Sloane si hbitě olízne rty. „Seznámili jsme se v červnu.“

„Pět měsíců?“ Svraštím obočí a odtáhnu se od ní. Kdyby vypadali, že jsou jeden do druhého blázen, možná bych jim to zbaštil, ale…

„Neodsuzuj mě, Jaspere!“ V očích se jí zablýskne a znovu přikročí blíž. Tyčím se nad ní, ale ona se tím nenechá zastrašit. Je naštvaná k nepříčetnosti. Naštvaná na mě. Ale řekl bych, že mi zkrátka jen důvěřuje natolik, aby přede mnou dala průchod svému hněvu. A mně to nevadí. Jsem rád, že tu pro ni můžu být.

Roztřeseným hlasem dodá: „Nemáš tušení, pod jakým jsem tlakem.“

Bez mrknutí si ji k sobě přitáhnu a obejmu ji okolo útlých ramen. Je ztuhlá a nastartovaná. „Já tě neodsuzuju, Sunny.“

Zjevně není vhodná doba na přezdívky z dětství.

„Neříkej mi tak,“ napomene mě zlomeným hlasem a opře se čelem o mou hruď, jako to dělá odjakživa. Pohladím ji po vlasech a dlaň nechám spočinout na její šíji.

Jako to dělám odjakživa.

Mimoděk si představím, co by asi Sterling řekl, kdyby se tu vynořil. A jedna malicherná část mého já si přeje, aby se to stalo.

„Jenom mě zajímá, jak je možné, že se to seběhlo tak rychle. Zajímá mě, proč jsem se s ním seznámil až teď.“ Můj hlas je tichý, chraplavý a přes šum projíždějících aut ho skoro není slyšet.

„No, s baletem nemám zrovna kupu volného času. A ty se poslední dobou taky moc často neozveš.“

Zmocní se mě pocit viny a sevře se mi hruď. S týmem máme za sebou špatnou sezónu a já si dal slib, že budu mimo sezónu trénovat tvrději než když dřív. „Trénoval jsem a pobýval v Chestnut Springs.“ To není lež. Bratrova snoubenka si tam otevřela zatraceně dobrou posilovnu a já neviděl důvod trávit léto ve městě. „A pak začal kemp a já se jím nechal úplně pohltit.“

Taky pravda.

Není ale pravda, že jsem měl moc práce, abych si na ni udělal čas. Čas jsem si na ni udělat mohl. Ale neudělal. Protože jsem věděl, že její táta je zpátky ve městě, a já se mu za každou cenu vyhýbám. A když oznámila zásnuby, zasáhlo mě to způsobem, jaký jsem absolutně nečekal.

„Měla jsem ti to říct osobně, a ne to na tebe jen tak vypálit,“ zamumlá a já zaženu vzpomínku na Violet – jak na mě před pouhými pár měsíci na ranči vychrlila novinku o Sloaniných zásnubách. Jak jsem okamžitě zamrznul. Jak mi srdce se zaduněním spadlo až do žaludku.

Přehodím jí paži přes ramena, stisknu ji, přičemž se snažím vyhnout kousku obnažené teplé kůže na jejích zádech, a odpovím: „Měl jsem se zeptat. Jen jsem byl… zaneprázdněnej. Nečekal jsem, že tvůj život… nabere takovej spád.“ A to je pravda.

Sloane se v mém objetí uvolní a zaboří mi prsty do zad, zatímco se její měkká ňadra tisknou k mým žebrům. Ale jen na okamžik, než se odtáhne. Naše objetí trvalo dost dlouho na to, aby se jednalo spíš o regulérní objímání. Bylo to na hraně.

Přesto mám chuť přitáhnout si ji zpátky.

„No, jenomže nabral.“ Sloane sklopí zrak a uhladí si rukáv svých bledě zelených hedvábných šatů, které se třpytí v měsíčním svitu. „S tátou jsme se dohodli, že bude lepší naplánovat svatbu na podzim než to dál natahovat.“

Zatnu zuby, protože stačí jen zmínit Roberta Winthropa a hned jsem podrážděný. A z informace, že sehrál roli ve Sloanině rozhodnutí vdát se, mi v hlavě zvoní na poplach.

„Proč?“ zamračím se. Měl bych se zachovat rozumně. Měl bych odejít. Měl bych jí dopřát štěstí.

Nemělo by mi to tolik vadit. Kdyby to vypadalo, že je šťastná, nevadilo by mi to.

Nebo možná vadilo.

Sloane mávne rukou a ohlédne se přes rameno do restaurace, čímž odhalí svůj ladný krk. „Vícero faktorů,“ odpoví s rezignovaným pokrčením ramen. Jako by věděla, že se náš čas krátí. Něco mi říká, že Sterling nebude zrovna typ manžela, který by schvaloval naše přátelství.

„Jakých faktorů? Jako že se nemůžeš dočkat, až budeš paní Woodcocková? Protože po takovém příjmení netouží nikdo. Nebo na tebe tlačí táta?“

Při zmínce o otci jí zaplanou oči, protože Sloane ho nevidí jako hada. Nikdy ho tak nevnímala. Vždycky byla příliš zaneprázdněná hrou na perfektní dceru – a teď i snoubenku. Snoubenku, která je navenek dokonalá a nechodí lovit. „A i kdyby? Je mi dvacet osm. Moje nejlepší roky jako tanečnice se chýlí ke konci. Potřebuju se usadit, vytvořit si životní plán. On jen chce, aby o mě bylo postaráno.“

Rozčileně se uchechtnu a zavrtím hlavou. „Kde je ta divoká holka, kterou si pamatuju? Ta, co tančila v dešti a lezla na střechu, abych nemusel být sám, když jsem na tom byl v noci blbě?“

Udělali z ní loutku. A to jí nepřeju. Nikdy jsme se nehádali, ale teď mám nutkání za ni navzdory vlastnímu rozumu bojovat.

„Tvůj táta je hajzl. Zajímá se jen sám o sebe. O svůj byznys. O image. Ne o tvoje štěstí. Zasloužíš si víc.“

Já bych ti dal víc. To je to, co bych chtěl říct doopravdy. To, co mi došlo během dnešní večeře.

Že myslím na věci, na které bych myslet neměl.

Toužím po věcech, které nemůžu mít.

Protože je pozdě.

Sloane sebou trhne, jako bych ji uhodil, vztekle semkne rty a zrudne až k hrudníku. „Ne, Jaspere. To tvůj táta je hajzl. Ten můj mě má rád. Ty jen nevíš, jak něco takového vypadá.“

Sloane se otočí na patě a prudce otevře dveře do restaurace s dávkou agrese, která je u ní nezvyklá.

Za agresi jsem ale radši než za lhostejnost. Znamená to totiž, že ta divoká holka tam někde uvnitř pořád je.

Vysypala na mě slova, která by měla bolet. Ale já cítím bolest jen za ni. Můj biologický táta opravdu je hajzl. Ale muž, který mě vychoval? Harvey Eaton? Je to ten nejlepší z nejlepších. Ukázal mi lásku, a já díky tomu nemám problém ji identifikovat.

A navíc, vybavuju si, jak se Sloane dívá na chlapa, když ho opravdu chce. A na svého snoubence se nedívá tak, jako se dřív dívala na mě.

Mám z toho větší radost, než bych měl.

2

Sloane

Sloane: Jsi tady?

Jasper: Kde jinde bych byl?

Sloane: Říkala jsem si, že jsi na mě asi naštvaný. Nechci, abys mě nenáviděl.

Jasper: Nikdy bych tě nedokázal nenávidět, Sunny.

Je mi zle.

Den, o kterém jsem snila od dětství, je konečně tady, ale nic není tak, jak jsem si představovala.

Sněží. A já jsem se vždycky chtěla vdávat na jaře.

Jsme ve zdobeném kostele v centru města. A já jsem chtěla útulnou svatbu na venkově.

Bude to podívaná pro několik set hostů. A já jsem chtěla něco komorního a intimního.

Nejhorší na tom je, že muž, se kterým budu kráčet k oltáři, není ten samý muž, jehož vidím, když zavřu oči. Není to muž, po němž toužím většinu svého života.

Vzdala jsem to natolik, že se spokojím s někým, koho nemiluju. S někým, koho s jistotou ani nemám ráda a z koho se mi dělá zle.

Ne, dnešní den není vůbec podle mých představ.

Moje sestřenice Violet zápolí s pinetkami v mých vlasech, zatímco sedím s rukama sepnutýma v klíně u toaletního stolku z mořeného dřeva. Jedna ruka zakrývá obrovský diamant na mém prsteníčku. Když takhle zůstanu a budu ten diamant dál drtit, až to bolí, budu mít jistotu, že se nerozbrečím.

A že neudělám něco tak hloupého, jako by bylo vzít nohy na ramena.

„Nemůžu ji najít. Zamotali ti to tak, že v tom nic nevidím.“

„Je tam. Cítím ji. Je to moc napevno. Bolí to.“

Violet si povzdechne a setká se s mým pohledem v zrcadle. „Jsi si jistá, že problém je ve vlasech, Sloane?“

Zvednu bradu, protáhnu krk a sleduju, jak se mi při tom hýbe hrdlo. „Jo,“ pronesu hlasem plným jistoty, kterou necítím, a vypnu hlavu, přesně tak, jako to dělám během vystoupení. Když skáču a dělám piruety v ostré záři reflektorů a hlediště je zahalené ve tmě, je mi příjemně.

Violet se s hlasitým povzdechem a znepokojeným pohledem znovu poslušně pustí do pátrání po pinetce, o jejíž existenci má pochybnosti. Právě naznačila, že můj nepohodlný účes je jakousi paralelou mého života.

Umím číst mezi řádky.

O Sterlingovi toho moc neřekla. Stejně jako ostatní – kromě Jaspera.

Jasper.

Nemůžu na něj ani pomyslet, aniž by mě zasáhla vlna nevolnosti. Sžírají mě výčitky kvůli slovům, která jsem na něj před pár dny vyprskla. Nedají mi spát. A i když jsem u něj nikdy neměla šanci, vědomí, že si teď vezmu někoho jiného a bude to definitivní, mi trhá srdce.

Jasper Gervais a já jsme kamarádi. Dobří kamarádi. To už mi dal dvakrát jasně najevo. A já nejsem až taková masochistka, abych si šla pro hattrick.

Všichni si bezpochyby myslí, že jsem se přes něj dávno přenesla, ale to je proto, že jsem se naučila, jak své city skvěle skrýt. Od chvíle, kdy jsem ho poprvé spatřila, jsem jím zcela pohlcená, a on ve mně nikdy neviděl nic víc než mladší sestru.

Zkřivím obličej, když mi po ruce začne stékat jakási tekutina. Obrátím ruce dlaněmi vzhůru a upřu pohled dolů. Z úst se mi vydere potrhlý smích. Uprostřed dlaně se mi leskne perfektní kapka krve, která jako by svou existencí téměř porušovala zákon zemské přitažlivosti.

Bodná ranka od špičatého hrotu mého zásnubního prstenu se mi vysmívá, jako by vesmír věděl, že v tomhle manželství budu krvácet způsobem, který není vidět a o němž nikdo nebude mít ani ponětí.

Sterling by na mě nevztáhl ruku, ale celá jeho osobnost – i představa budoucnosti s ním – ze mě vysává život.

„Sakra! Sloane! Ať si nezamažeš šaty!“ Violet splašeně odtáhne ruce a za šustění své černé saténové róby odspěchá do přilehlé koupelny.

Černá. Znovu se zasměju. Nikdy bych si na svatbu nevybrala černé šaty. Vybrala bych si něco světlého a hravého. Nějakou slavnostní barvu.

Ale tohle vlastně není moje svatba a ani to není oslava. Možná že pohřební barvy dávají dokonalý smysl.

Neměla jsem sílu stěžovat si na věci, které jsem nechtěla. A když teď sleduju, jak mi po dlani stéká krev, dochází mi, že je to proto, že tuhle svatbu vůbec nechci.

„Ukaž.“ Violet přitiskne ke znamení v podobě rány kus toaletního papíru a pozoruje mě s naprosto zděšeným výrazem. „Jsi v pořádku?“

Vyrovnaně vydechnu. „Jo, jo. Nepřišla jsem přece o ruku nebo tak něco.“

Do hlavy se mi vloudí myšlenka na zvířata uhryzávající si končetiny, aby unikla z pasti.

Violet svraští obočí. „Poslyš. Nechci, aby sis to vzala špatně, ale musím ti to nabídnout, jinak si to nikdy neodpustím.“

Její vážný tón mě pobaví. „Dobře. Poslouchám.“

Dramaticky narovná ramena a upře na mě pohled. Opravdový pohled. Důkladný. Mám chuť uhnout očima, ale neudělám to.

„Jestli tohle nechceš…“ Rozmáchne volnou rukou okolo sebe. „Jestli potřebuješ únikovou cestu. Jestli potřebuješ auto, kterým bys mohla prchnout. Jsem tvůj člověk. Nikomu nic neřeknu. Nebudu tě soudit. Ale jestli tohle není správný… Jestli potřebuješ zdrhnout… Tak…“ na chvíli odvrátí pohled a pečlivě zvažuje další slova, „… na mě dvakrát mrkni nebo tak něco. Dobře?“

Nemrknu, ale po tváři mi steče slza.

„Kruci,“ vydechne moje sestřenice. „Rozbrečela jsem tě. Promiň. Musela jsem to ze sebe dostat.“

„Mám tě ráda, Violet. Nevím, jestli jsem ti to někdy řekla. Ale ty. Tvoje rodina. Ty týdny na ranči každé léto patří k nejlepším dnům mého života.“

Oči se jí zalijí slzami. Začne zběsile mrkat a přikryje mé dlaně svými. „Ale dnešek je lepší, ne?“

Pátravě a naléhavě mi hledí do očí, modré do modrých. Zmůžu se jen na smutný úsměv. Dnešek by měl být nejšťastnějším dnem mého života, jenže není a já jí nechci lhát.

Otevřu ústa, ještě než vím, co řeknu, ale na toaletním stolku před námi se rozsvítí můj telefon a hlasitě zacinká. To bylo o fous.

Sklopím pohled a s úlevou, že jsem byla vysvobozena, se pro telefon natáhnu. Přišla mi zpráva ze skrytého čísla, a když na ni kliknu, vidím pouze krátký vzkaz: Říkal jsem si, že bys to měla vidět.

Pod zprávou je video. A náhledový obrázek je mi nápadně povědomý.

Stisknu tlačítko pro přehrání.

„Co to sakra je?“ Violet mi položí ruku na koleno a nakloní se dopředu, aby dobře viděla na displej.

Objeví se na něm zrnité video. Hraje hlasitá hudba. A to, co se děje v popředí, by mě mělo rozrušit. Koneckonců to, co mi připadalo povědomé, je můj snoubenec oblečený ve stejné polokošili, kterou měl na sobě v noc své rozlučky se svobodou.

„Violet, můžeš mi prosím přivést Sterlinga?“

Měla bych být zdrcená. Ale když sleduju, jak na Sterlingově náčiní poskakuje nahá žena, dokážu myslet jen na to, že na žádné hryzání vlastních končetin nakonec nedojde.

3

Jasper

Jasper: Vi, víš něco o Harveym? Zatím jsem ho tu neviděl, ani Beaua.

Violet: Ne. Ale tady právě šlo všechno do hajzlu.

Jasper: Co se stalo?

Violet: Sterling Woodcock je zmrd. To se stalo.

Jasper: Co jí ten kretén udělal?

„Kdo vůbec vymyslel kravaty?“ vyštěkne Cade vedle mě. „Jsou sakra nepohodlný.“ Je nejstarší – a taky nejmrzutější – z bratrů Eatonových, a navíc jeden z mých největších podporovatelů.

„Taky v tý kravatě vypadáš směšně,“ rýpne si Rhett jako vždy do svého staršího bratra, zasměje se a zavrtí hlavou.

Ten, koho ale doopravdy hledám – a ten, ke komu mám nejblíž –, je prostřední bratr, Beau. Trochu mě znervózňuje, že tu ještě není.

Snažil se naplánovat si volno tak, aby se mohl svatby zúčastnit. Měl by teď strávit několik týdnů doma, než zase vypluje. Ale zatím se tu neukázal a není tu ani náš táta Harvey.

„Jdi se bodnout, Fabio,“ odvětí podrážděně Cade a dál si upravuje kravatu na krku. Vtipy na konto Rhettových dlouhých vlasů nejsou žádná novinka. Tohle špičkování pozoruju už roky.

„Kde jsou holky?“ zeptám se, abych je oba trochu usměrnil. Harfistka už hraje. Hosté postávají a baví se před impozantním kostelem. Venku je šedivo a chladno a pošmourno. Nejradši bych vzal roha.

„Jestli o Wille řekneš, že je to holka, tak tě vykastruje,“ zabručí Cade, strhne ze sebe kravatu a strčí si ji do kapsy u saka.

„A tebe vykastruje, protože sis sundal kravatu, kterou ti vybrala.“ Rhett se uchechtne.

„Až jí tou kravatou potom svážu ruce, tak ji to přejde.“ Cade obrátí pozornost ke dveřím do kostela – tak perfektně má vypilovaný radar – právě ve chvíli, kdy z nich vyjde Willa s rukou ochranářsky položenou na bříšku, které už jí povyrostlo. Snaží se mezi hromadou lidí najít Cadea. Jakmile očima přistane na něm, pousměje se, ale její úsměv rychle opadne.

V dalším okamžiku se vedle ní vyloupne Summer, její nejlepší kamarádka a Rhettova snoubenka. Vydají se směrem k nám a obě se tváří poněkud rozčarovaně.

„To byla teda dlouhá výprava na záchod,“ prohlásí Rhett, když jsou v doslechu.

Summer se k němu přitulí a Willa nás pozoruje s obavami v očích.

„Co se děje?“ zeptám se a těkám pohledem mezi jednou a druhou. Protože vím, že je něco špatně a ony si to nechávají pro sebe.

„Willa je zvědavá šmíračka,“ odvětí Summer. „To se děje.“

„Nekecej, Sum. Když je přes zavřené dveře slyšet, jak někdo křičí, není to šmírování.“

„Řekl bych, že technicky vzato to stejně je šmírování,“ oponuje Cade a přitáhne si Willu k sobě.

Můj mozek je zaseklý na jediném slově. „Počkej. Kdo že křičí?“

Summer semkne rty a v tmavých očích se jí zračí obavy. „Vypadá to, že ženich s nevěstou mají nějakou neshodu. A ženich nedokáže ovládat svoji hlasitost.“

„Je to slizkej hajzlík,“ dodá Willa jednoduše. „Poznám to už od pohledu.“

Než kdokoliv stačí cokoliv dodat, dám se do pohybu a projdu těžkými dveřmi dovnitř. Rozhlédnu se doleva a doprava, abych se zorientoval, a zvolím chodbu, ze které vede několik dveří. Dlouhými kroky pokračuju dál, dokud neuslyším zvýšený hlas.

Violet stojí přede dveřmi a výborně imituje srnku v záři světlometů, zatímco se její mohutný manžel Cole tyčí za ní a vypadá, jako že je připravený někoho zabít. Tak ale vypadá vždycky.

„Ztrapníš víc sebe než mě,“ ozve se přes dveře Sterlingův káravý hlas, který mi drásá uši.

Pohlédnu na Violet a jejího muže. Jeho rty jsou stažené do tenké čárky a pokývne na mě, jako by se ptal: Jdeš tam ty, nebo já?

S radostí bych ho nechal, aby Sterlinga usadil. Ale ještě radši to udělám sám.

„To myslíš vážně?“ zeptá se Sloane nevěřícně. „Takže ty pár dní před naší svatbou opícháš striptérku a já jsem ta, co se ztrapní?“

Ostatní v kostele zírají – poslouchají –, a tak se rozhodnu vstoupit do té pohromy, co se odehrává za dveřmi. Sloane potřebuje posilu. A měla by vědět, že perou špinavé prádlo na veřejnosti.

Alespoň si říkám, že to je ten důvod, proč se bez ohlášení vrhám dovnitř. Nemá to nic společného s faktem, že ze Sterlinga vidím rudě.

„Byla to moje rozlučka! Poslední povyražení!“ Zaostřím na Sterlinga, který stojí s rozpaženýma rukama zády ke mně. Sloane sedí na starožitné stoličce a vypadá neuvěřitelně drobně, jak se nad ní Sterling sklání a řve na ni.

Projede mnou ochranářský instinkt.

„Vypadni a drž hubu!“ vyštěknu a zabouchnu za sebou dveře. „Všichni tam venku vás slyší.“

Sterling se ke mně otočí, přimhouří oči a přímo z něj čiší nenávist. „Odstřel, Gervaisi. Nepotřebuju rady pitomýho hokejisty. Tohle je mezi mnou a mojí ženou.“

Založím ruce na prsou a ani se nehnu. Se zdvořilostí jsem u Sterlinga Woodcocka oficiálně skončil. „Sloane není tvoje žena. A já nikam nejdu.“

Není tak vysoký jako já, ale váží skoro stejně, protože je silnější v pase. Je ochablý jako někdo, kdo celý den sedí u počítače a po večerech až moc pije.

„Jak že?“ Teď stojí čelem ke mně a nasupeně se ke mně přibližuje. Jeho hladké, oholené tváře jsou nafouknuté a rudé a vytváří tak kontrast k černo-bílému smokingu.

„Říkám, že nikam nejdu. Ale ty budeš muset.“

Zpoza Sterlinga na mě hledí s vytřeštěnýma očima Sloane. Očekával bych, že bude brečet, ale na jejím dokonale upraveném obličeji není ani slza.

Sterling se na mě vrhne s napřaženými pažemi, připravený do mě vrazit. Jako podělaný uvztekaný děcko. Ale já mu jen přitisknu dlaň na zpocené čelo a napnu paži, aby se mě nemohl ani dotknout. Do paže mi zasadí pár ubohých ran, ale je moc měkkej na to, aby věděl, co dělá. Nemá na to výšku. Ani sílu.

„Ještě jednou na nějakou ženu takhle zvedneš hlas a hodím s tebou o zem jako s pytlem brambor, Woodcocku.“

„Naser si! To bych chtěl vidět.“ Teď už se definitivně přestává ovládat, ale já ho čapnu za hedvábného motýlka, odtáhnu ho ke dveřím a přeju si – a ne poprvé –, abych mu mohl jednu vrazit vyrážečkou. Ale už dávno jsem se naučil ovládat a nenechám se vytočit někým tak bezvýznamným, jako je Sterling Woodcock.

Levou rukou prudce otevřu dveře a veškerou silou ho vystrčím z místnosti. Ještě chvíli pozoruju, jak klopýtá dozadu, než podlehne gravitaci a padne na vínový koberec na chodbě. Neobřadně se složí k zemi jako hromádka končetin a já si ten obraz vyryju do paměti, protože by byla sakra škoda ho zapomenout.

Zavřu dveře a zamknu je.

Během chvilky slyším bušení a nadávky a naprosto plané výhrůžky, ale ignoruju je, protože mou pozornost má Sloane, která tam sedí s lokty opřenými o kolena a svěšenou hlavou, zatímco se jí třesou ramena.

Když zalapá po dechu, vyrazím jistým krokem směrem k toaletnímu stolku, u něhož sedí, abych ji mohl utěšit.

Nejdříve si myslím, že vzlyká. Potom mi ale dojde, že se směje.

Sloane se může potrhat smíchy a já nevím, co jiného dělat než civět na její tělo v těsně přiléhavých naškrobených saténových šatech. Na její vlasy, sčesané dozadu a zkroucené do drdolu, který vypadá bolestivě. Na tenké pásky jejích sandálů, posázené kamínky, které se jí zařezávají do už tak zjizvených nohou.

Od hlavy až k patě nesvá.

A já jsem na tom teď stejně, protože jsem právě vyhodil jejího snoubence v její svatební den a ona se nemůže přestat smát.

„Jsi… v pohodě?“ zeptám se jako naprostý idiot a opakovaně svírám ruku v pěst.

„V životě mi nebylo líp,“ zasípá a začne se řehtat o to víc. „Vyhodil jsi ho jako hadrovou panenku!“ Zlomí se v pase a s hlavou mezi koleny se snaží popadnout dech, zatímco upravenými bledě růžovými nehty přejíždí po koberci. Po chvíli se napřímí do sedu.

„Vždyť tě podvedl,“ vyštěknu.

„Jo. Je to dokonce na videu. Poslal mi ho nějakej anonym. Za pět dvanáct.“ Ladně si otře slzy z koutků očí.

„Čemu se směješ?“

Sloane se znovu uchechtne a pokrčí rameny, načež mě počastuje pevným pohledem, ale přesto zachytím smutek v jejích očích. Sám ho totiž znám ze zrcadla. „A co jiného bych měla dělat?“

„Nemůžeš si ho vzít.“ Přejedu si dlaní přes pusu a rozhlédnu se po okázalé místnosti. Ozdobné lišty. Velkolepé lustry. Zopakuju jedinou myšlenku, která se mi honí hlavou. „Vezmeš si ho jen přes moji mrtvolu.“

Sloane polkne a já sleduju, jak se jí u toho pohne útlé hrdlo. „Chci se ti omluvit za to, co jsem ti tuhle řekla,“ pronese tišeji a působí méně pobaveně a více zdrceně. „Před tou restaurací.“

Odmávnu to. „To je v pohodě.“

„Ne.“ Zavrtí hlavou a sklopí pohled ke svým botám. „Není. Vypěnila jsem. A to si po tom všem, co jsi pro mě udělal, nezasloužíš. Vím, že ses mě snažil ochránit. Zachoval ses…“ Zvedne ke mně napjatý pohled. „Zachoval ses jako opravdový kamarád.“

Kousnu se do tváře a z bezmocného výrazu na její tváři je mi nanic. Je mi nanic z celé téhle situace.

Je mi nanic z toho slova.

Kamarád.

Jsme kamarádi už tak dlouho…

Trhnu sebou, když z okna za mnou vykoukne blonďatá hlava.

„Jsi v pohodě?“

Je to Beauova mladší sestřenice, ta samá holka, která na mě dneska ráno zírala z okna. Hledí na mě velkýma očima a její ustaraný pohled tahá za nitku v mém srdci. Skoro mi připomíná Jenny. Nejsem v pohodě, ale to jí neřeknu. „Jo. V poho.“

Otočím se dopředu a rozhlédnu se po ranči zahaleném do tmy. Líbí se mi sedět takhle v noci na střeše, v klidu a tmě. Je tu pokojně. Jsem tu jen já a moji démoni.

„Chceš společnost?“

Povzdechnu si a svěsím hlavu. O společnost nestojím. Jenže to jí taky neřeknu.

Než stihnu odpovědět, už leze ven, ale stejně přitakám slovem „klidně“.

Na střeše je pořád tma, ale už tu není ticho. Dívka, kterou sotva znám, vede monolog o svém životě a já tiše poslouchám. Je tak ukecaná, že proti ní nemají šanci ani moji démoni.

Tu noc a každý večer po zbytek léta sedí po mém boku. Nezvu ji. Prostě se ukáže.

Ale sezení po jejím boku je uklidňující.

Odkašlu si, abych zahnal nával emocí, který mi sevřel hrdlo. „Kdybych se teď chtěl zachovat jako dobrý kamarád, co bych měl udělat?“

Sloane vydechne a celým tělem se jí rozlije úleva. Jako bych se jí zeptal na otázku, kterou zoufale potřebovala slyšet.

„Jasi. Jen mě odsud nějak dostaň. Chci na ranč.“

Chvíli na ni jen koukám s rukama v kapsách a říkám si, že bych v tu chvíli udělal cokoliv, o co by mě požádala.

A pak natáhnu ruku a odhodlaně přikývnu. „Tak pojď, Sunny.“

4

Sloane

Jasper: Dá se nějak dostat ven zadem?

Cade: Na konci chodby je nouzový východ.

Rhett: Doprdeleee. Vysvobozuješ sestřenku z její debilní, upjatý svatby?

Jasper: Jo. Odveďte nějak pozornost a napište mi, až bude čistý vzduch a budeme moct vypálit.

Rhett: Můžu spustit požární poplach?

Cade: Něco vymyslím.

Rhett: Vždycky jsem chtěl spustit požární poplach.

Cade: Však jsi to taky udělal, tupče. Několik týdnů jsi byl po škole a já jsem na tebe musel čekat, abych tě mohl odvézt domů.

Jasper: Hoši!

Cade: Willa má plán. To je možná ještě horší. Ale až řeknu teď… běžte. Utíkejte.

SUNNY.

Jestlipak ví, co se mnou tahle přezdívka dělá. Že z ní vždycky mám motýlky v břiše.

Pokud to tuší, nedá na sobě nic znát. Protože muže před sebou v tuhle chvíli skoro nepoznávám. Jasper je v mém životě už téměř dvacet let a ještě nikdy jsem ho neviděla vypadat tak… vražedně.

Dokonce ani na ledě.

Vede mě na opačnou stranu místnosti, ale zastaví se, když zaslechne hlasy. Sterling. Moji rodiče.

Bože. Kolik lidí slyšelo slova, která jsme si tu dnes vyměnili?

Jasper zabručí a z kapsy u saka vyloví telefon. Jeho štíhlé prsty začnou létat po displeji.

„Co děláš?“ zeptám se jeho zad, protože jsem zatím nesebrala dostatek odvahy vydat se tak blízko ke dveřím.

Chci odsud pryč, ale nechci čelit ostatním. Pokusí se mě přesvědčit, abych zůstala, a já nechci nic jiného než vrátit se tam, kde jsem se jako dítě cítila nejbezpečněji. Toužím po tom místu a po tom, jak jednoduchý tam byl život. Je to touha, která vychází hluboko z mého srdce a nemůžu ji ignorovat.

„Píšu si s bráchama.“

„Proč?“ Přikročím k němu a pohlédnu mu přes biceps na displej telefonu. Se zájmem čtu jeho zprávy s bratranci.

„Aby nám pomohli,“ odpoví stroze. V dalším okamžiku se na mě otočí a v jeho pohledném obličeji je vidět náznak napětí. „Měla by sis sundat boty.“

Nadzvednu si sukni a pohlédnu dolů. „Boty?“

„Jo. Blbě se v nich poběží.“

Zahýbu prsty a ve světle levných zářivek se zablyští růžový lak. Chci Jasperovi říct, že v nich dokážu běžet bez problémů. Miluju boty na podpatku a jsem ochotná v nich přetrpět celý den. Ale tyhle boty vybrala moje skorotchyně a vůbec se ke mně nehodí.

Představa, že si je sundám, je až moc lákavá.

Krátce přikývnu a nadzvednu sukni, abych se k nim mohla sehnout. Ale než to stihnu udělat, Jasper si přede mnou přidřepne. Hbitými prsty rychle rozepne tenké stříbrné přezky a já s otevřenou pusou pozoruju, jak mi v pokleku zouvá botu a něžně mi přejíždí mozolnatými dlaněmi po kotníku, aby mi vysvobodil nohu ze sandálu.

Aniž by vzhlédl, podá mi třpytivý střevíc a poklepe na druhou nohu. A tak – jako už tolikrát – na Jaspera Gervaise jen zírám s bušícím srdcem, zatímco on pokračuje v tom, co dělá, jako by to byla ta nejvšednější věc na světě.

„Hotovo,“ prohlásí a podívá se na mě, s páskem boty zavěšeným na nataženém prstu.

Je těžké si neužívat pohled na to, jak přede mnou klečí, ale co mi sebere dech, je jeho palec. Ten, kterým mi začne masírovat klenbu chodidla, jako by si nemohl pomoct.

„Bolí to?“

Polkne a poskočí mu ohryzek. Jedno koleno má na zemi, druhé zvednuté a kalhoty se mu lahodně napínají přes svalnatá stehna.

Jaký muž si uprostřed útěku ze svatby – nebo spíš frašky vydávající se za svatbu – udělá čas na to, aby mi namasíroval bolavé nohy?

Zatraceně dobrý muž.

Neměla bych nad ním slintat v den, kdy jsem se měla vdávat. Ale slintání nad Jasperem Gervaisem se postupem času stalo součástí mého já.

„Ne, nebolí,“ ubezpečím ho rychle a došlápnu na zem. Na bosých nohou si připadám jistější.

Udělám krok vpřed, obejdu Jaspera, který právě vstává, a přitisknu ucho ke dveřím. Je těžké rozeznat cokoliv kromě tlumených hlasů a hlubokého barytonu, který přiřadím ke svému otci.

„Připravená, Sloane?“ zeptá se Jasper.

„Na co?“ zašeptám a opřu se o dveře, jako by mi to mělo pomoct zachytit alespoň pár slov.

„Na útěk.“

Moje hlava vystřelí jeho směrem. „Pomůžeš mi stát se doslova nevěstou na útěku?“

Jasper se usměje, jeho oči pookřejí a po stranách se objeví vrásky. Vždycky byl můj něžný obr. Vysoký, tichý a dobrák od kosti. „Od toho jsou přátelé.“

Přátelé.

Tohle slovo mě pronásleduje už roky. Když jsem byla malá a on mě nazval kamarádkou, připadala jsem si jedinečná, ale teď, když jsem dospělá? Když je ze mě žena? Když vidím, jak se na akcích promenáduje s různými ženami, zatímco mě nazývá kamarádkou?

To mě ničí.

A byla jsem vždycky moc velká poseroutka na to, abych s tím něco udělala. Nikdy nebyl ten správný čas. Od té doby, co mě odmítl před maturitním plesem a poté ještě jednou, o něco žertovněji, chodím se staženým ocasem.

Kdybychom bydleli spolu, nemusela bych tě takhle obtěžovat.

Byla to nenucená poznámka, která ze mě vypadla až příliš jednoduše, když mi v novém bytě pomáhal namontovat televizi na zeď. Se smíchem moji poznámku přešel a potom nasadil televizi na držák, jako by se snažil zaplácnout komára, který mu bzučí u hlavy.

To nehrozí.

Tahle slova mi řekl před rokem a já umím číst mezi řádky. Rozhodla jsem se, že se s Jasperem radši budu kamarádit, než abychom se úplně odcizili. A kdybych mu vyklopila, co cítím, přesně to by se stalo. A tak jsem to nechala plavat. Jsem jím možná nesmyslně posedlá, ale ještě mám pud sebezáchovy. A snad taky nějakou důstojnost. I když poslední dobou mám pochyby i o tom.

Uvědomím si, že na něj už příliš dlouho němě zírám, a zeptám se: „Jak to uděláme?“

Jasper ukáže palcem na opačnou stranu od vchodu do kostela. „Nouzový východ je tamtím směrem. Cade s Willou mají plán, jak odvést pozornost. A pak…“ Pokrčí rameny a vypadá přitom jako malý kluk. „To tam pošlem.“

„Pošlem?“

Jasper se hluboce, dunivě zasměje. Koutky úst se mi zvednou do úsměvu a něco mě k němu táhne – ačkoliv nechápu proč přesně, z nějakého důvodu mě to uklidní.

Jasper přikývne a vypadá tak jistě. Rozhodně. Na vědomí, že mi vždycky bude krýt záda, že dokáže nasadit uzdu situaci, která se vymyká kontrole, je něco uklidňujícího. „Jo. Jako… že do toho prostě půjdeme. Vypálíme.“

Nakloním hlavu. „To je nějaká hokejová hláška?“

„Když nad tím tak přemýšlím, nejspíš jo.“

„Tak fajn. Tak to tam pošlem,“ souhlasím s uchechtnutím.

Ale Jasperovou tváří probleskne vážný výraz. „Jsi si tím jistá, Sunny?“

Sunny. Tentokrát sebou trhnu.

Zdá se, že si toho všimne, protože jeho ostré rysy zabarví zmatek. A já se zmůžu jen na to, abych přikývla. Odhodlaně.

Vyruší nás zacinkání Jasperova telefonu. V další chvíli už mě bere za ruku, proplétá si prsty s mými a opatrně odemyká zámek dveří.

Než stačíme vstoupit na chodbu, zaslechnu utrápený výkřik: „Ach, moje děťátko!“

Když o pár vteřin později nakoukneme ven, všichni jsou k nám otočení zády. Willa klečí na všech čtyřech a teatrálně se drží za břicho, zatímco Cade stojí se zkříženými pažemi u ní, suše se jí ptá, jestli je v pořádku, a snaží se neobracet oči v sloup.

V první chvíli jsem zmatená. Protože Cadea znám a vím, že je bezmezně starostlivý, a kdyby se matka jeho dítěte opravdu svíjela na zemi bolestí, byl by nepříčetný.

Willa k nám vzhlédne a mrkne, načež se spustí další série hlasitého kvílení. „Prosím! Zavolejte doktora!“

Musím si připlácnout pusu, abych se jejich směšnému plánu nezačala smát. Jasper jen zavrtí hlavou, povzbudivě mi stiskne ruku a vydá se k zadnímu východu.

Pádím bosa po koberci a dělám co nejdelší kroky, zatímco se ze všech sil snažím potlačit smích, který se dere na povrch.

Je to osvobozující. Je to úleva. A než stačíme dojít ke dveřím, upustím třpytivé boty na podpatku na zem.

„Chceš mě povozit na zádech?“

Panebože.

„Jsi…“