Nejvější záhady Řecka

Vyšlo také v tištěné verzi

Arnošt Vašíček

Nejvější záhady Řecka – e-kniha

Copyright © Mystery Film, 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Arnošt Vašíček: NEJVĚTŠÍ ZÁHADY ŘECKA

1. vydání

Copyright © Arnošt Vašíček

Veškerá práva vyhrazena (All rights reserved)

Tato kniha ani jakákoliv její část nesmí být publikována, kopírována, elektronicky ani jiným způsobem šířena bez výslovného povolení.

Vydal: Arnošt Vašíček – Mystery Film, Mánesova 20, Ostrava 2

Fotografie © Dana Dubová (2 × str. 15), Diana Hradzká str. 209, Jan Karhánek str. 81, 88, 89, 114 a 158, František Matoušek str. 139, Profimedia/Michaela Jílková str. 8, Profimedia/Victor Habick Visions str. 10, 16, 202, 204, 220 a 226, Profimedia/Sciencephoto str. 12, Profimedia/Hans Blossey str. 53, Profimedia/Daniel Ferreira Leites Ciccarino str. 80, Profimedia/Robert Harding str. 118, Profimedia/Graham Mulrooney str. 155, Profimedia/Addictive Stock str. 176, Profimedia/Mykhailo Pavlov str. 192 a193, Profimedia/KTSDESIGN str. 205, Profimedia/pixel66 str. 206, Profimedia/ Rusell Kightley str. 213, Profimedia/Mark Garlic str. 222, Profimedia/Christian Darkin str. 228, Profimedia/Phil Bird str. 232, Profimedia/max5128 str. 237 a 239, Arnošt Vašíček a archiv Mystery Filmu.

Obálka, grafická úprava a sazba Daniele Janošcová

Vytiskl Tisk Centrum, 664 48 Moravany u Brna

Mystery Film

Ostrava 2026

ISBN v tištěné verzi 978- 80-87730-96-6

ISBN e-knihy 978-80-87730-48-5 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-87730-75-1 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-87730-30-0 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

Pod každým kamenem v Řecku spí nějaké tajemství.

Nikos Kazantzakis

FASCINUJÍCÍ MINULOST

Podezřelé báje

Bitvu mezi římským vojskem pod vedením konzula Luculla a oddíly pontského krále Mithridata IV. nerozhodlo válečné umění, ale jediný šokující okamžik. Těsně předtím, než vypuklo krveprolití, nebe nad bojištěm se náhle rozestoupilo. Z mraků se vynořilo obrovské těleso. Jeho povrch připomínal roztavené stříbro. Rychle se snášelo dolů a s ohlušujícím úderem dopadlo na zem, přesně do volného prostoru mezi znesvářené strany. Obě armády byly tak šokované, že se okamžitě stáhly z bojiště a již se na něj nevrátily.

Obvykle se soudí, že mnoho lidských životů, který by si nadcházející válečný střet zcela jistě vyžádal, tehdy zachránil pád velkého meteoritu. Tato teorie má ale hned několik háčků.

Čerstvě spadlé meteority mívají kvůli ohoření v atmosféře černou natavenou kůru. Dojem stříbrného lesku by snad mohl vyvolat ionizovaný plynový obal či plazma, která se vytvořila během průletu. Ostatní nesrovnalosti ale již vysvětlit nelze.

Řecký historik Plutarchos, který tuto událost z roku 73. př. n. l. zaznamenal, přirovnal tvar tělesa k pithosu. To byla až dva metry vysoká, objemná hliněná nádoba na víno nebo olej se sudovitým tělem, širokým hrdlem a plochým dnem. To, co se zřítilo na zem, nevypadalo tedy jako neforemný balvan z hlubin vesmíru, ale mělo pravidelné obrysy.

O podobných objektech se zmiňuje i Bible. Prorok Zachariáš ve vidění spatřil letící efu, což byla nádoba sloužící k odměřování obilí. V tomto případě ji kupodivu uzavíralo těžké olověné víko.

Japonské císařské záznamy informují, že 27. října roku 1180 nad provincií Kii za horou Fukuhara letěl nějaký jasně zářící objekt, který vypadal jako obrovský hrnec. Objekt brzy změnil kurs a ztratil se z dohledu na jižním horizontu.

Plutarchos se vůbec nezmiňuje o výbuchu ani o kráteru, ale obojí by pád tak rozměrného meteoritu doprovázelo a svědomitý historik by tyhle detaily jistě neopomněl.

K bitvě mělo dojít nedaleko města Otryae na území dnešního Turecka, které tehdy patřilo Řekům. Místo je tedy dobře známo. Proč tam po meteoritu a kráteru nezůstala žádná stopa? Navíc kámen z nebes by jistě byl považován za znamení bohů a obklopovala by ho aureola svatosti. Čekali bychom, že u něj bude vybudována nějaká svatyně nebo alespoň památník této neobyčejné události.

Antičtí autoři popisovali přelety hořících štítů. Pozorovali tedy oslnivě zářící objekty, které se svým tvarem podobaly dnešním létajícím talířům.

Proč se vůbec nic nedochovalo?

Protože nešlo o meteorit, ale o zřícené mimozemské plavidlo, jehož trosky byly nebešťany odklizeny?

A napadá mě ještě jedna šílená domněnka. Byl dopad do volného prostoru mezi obě armády náhodný, nebo cílený?

Pokud bychom připustili druhou možnost, pak nešlo o havárii, ale dokonale přesný zásah velkého projektilu. Varovný výstřel, který měl zabránit krvavému střetu.

Zní to nesmyslně?

Nespěchal bych s odsudkem. Až podezřele mnoho záznamů naznačuje, že posádky neznámých létajících objektů velmi zajímá, co se na naší planetě děje. Světla na obloze se objevovala nad bojišti obou světových válek a později nad přísně střeženými vojenskými areály, kde se prováděly zkoušky zbraní hromadného ničení. Svědci je pozorovali u startu amerických i ruských kosmických letů, při haváriích jaderných elektráren i za ničivého zemětřesení.

„Mimozemšťané už několikrát přistáli u základen amerických jaderných raket a deaktivovali je.“ S tímto překvapivým přiznáním vystoupil americký expert na UFO Robert Hastings. Na tiskové konferenci uspořádané v září 2010 ve Washingtonu se přitom odvolával na četná svědectví členů personálu, kteří jaderná sila obsluhovali.

„Přes sto bývalých příslušníků letectva USA, kteří dostali důvěru řídit nebo střežit zbraně hromadného ničení, podalo svědectví o pokračujícím pozorování a příležitostném zásahu do našich jaderných zbraní,“ prohlásil Hastings. On a dalších šest bývalých důstojníků tvrdí, že tajné služby USA a Británie tyto skutečnosti záměrně tají.

„Měl jsem službu, když se přímo nad místem objevil objekt. Deset raket Minuteman se deaktivovalo. To samé se stalo o týden později na jiné základně,“ popsal kapitán Robert Salas zážitek z 16. března 1967 na raketové základně Malstrom v Montaně.

Kapitán Bruce Festenmacher spatřil létající objekt tvaru velkého doutníku nad jadernou základnou ve Wyomingu v roce 1976. Jiný incident se odehrál 27. prosince 1980 na letecké základně Bentwaters v Británii, odkud operovala americká taktická letka. Řada vojáků vypověděla, že viděla neznámý kovový objekt.

Hastingsovo vystoupení jen potvrzuje starou známou pravdu. UFO vždy drží palec na tepu doby. Po celá tisíciletí se objevují především nad nejrozvinutějšími civilizacemi dané epochy. Pozorovali je dávní obyvatelé Sumeru, Babylonu, Indie, Mexika i Peru, ve svých letopisech je zaznamenali staří Egypťané, Číňané, Římané a samozřejmě i Řekové. A skoro vždy se mimozemská plavidla pletla armádám do řemesla. Nelze vyloučit, že ti, kteří je ovládali, byli hlavními aktéry fascinujících událostí, které dnes považujeme za pouhé báje.

První únos do ufo?

U zrodu minojské civilizace, která svými technickými schopnostmi a úžasnými vynálezy předběhla okolní svět o tisíce let, stál únos dcery sidonského krále, princezny Europy.

„Byla krásná jako bohyně a jako bohyně si taky žila v paláci svého otce a v kruhu svých bratrů, dokud ji nepřipravil o klid podivný sen. Zdálo se jí, že o ni zápasí dvě ženy; jedna představovala její vlast Asii a druhá zemi za mořem, která ještě neměla jméno. Asie v tomto zápase podlehla a musela ji vydat vítězné soupeřce. Zakrátko význam snu pochopila.

Když se jednou procházela se svými družkami po kvetoucí louce, objevil se před ní zlatý býk s lesklými rohy, pokorně před ní poklekl a pohledem ji vyzval, aby si na něho sedla. Jakmile tak učinila, vyskočil a pádil k moři, vrhl se do vln a rychlostí delfína si to namířil na západ. Užaslá Europa nevěřila vlastním očím. Před býkem se vynořil mořský vůz s bohem Poseidonem a rozrážel mu cestu vlnami. Kolem pak pluly mořské bohyně Nereovny a ostatní mořská božstva. V dáli se objevila země – byl to ostrov Kréta. Teprve zde se Europa dozvěděla, že jejím únoscem byl sám nejvyšší bůh Zeus, který se do ní zamiloval a změnil se v býka, aby se k ní dostal, aniž by to zpozorovala jeho žárlivá manželka Héra. Na Krétě mu Europa porodila tři syny. Prvorozený Minos se později stál knososským králem.“

Takto líčí příběh ženy, po níž se jmenuje náš kontinent, Vojtěch Zamarovský.

Lilian Tsappa z Kyperské technologické univerzity to vidí jinak. V romantickém příběhu zamilovaného božstva rozpoznává zřetelné známky zásahu mimozemské entity. Ve své práci „Anomální vzdušné jevy, únosy a záhadné technologie ve starověkém Řecku“ se snaží dokázat, že popisy výjimečných vzdušných či vodních plavidel a jiných pokročilých technologií ve starověkých řeckých mýtech nejsou pouze produktem fantazie, ale pravděpodobně i ozvěnou skutečných událostí, s nimiž si jejich pozorovatelé nevěděli rady. „Je možné, že to mimořádné létající zvíře, které přepravilo Europu na vzdálenost téměř 100 km, bylo jednoduše létajícím strojem?“

Europa žila v Sidonu na území dnešního Libanonu.

Tři okolnosti jsou přinejmenším podezřelé. Domnělý býk se kovově leskne. Při přesunu na Krétu ho doprovází celá flotila dalších větších i menších objektů. Zvíře Europu přiměje k nasednutí pouhým pohledem.

Připomnělo mi to výpovědi současných obětí únosu do UFO. Neznámé bytosti se do nich vpíjely očima, jako by je chtěly zhypnotizovat a vnutit jim svou vůli. Potvrzuje to i případ Karen Morganové.

„Když jsem se zadívala do těch očí, byla jsem ztracená. Jako by mě nějak očarovaly. Nemohla jsem odvrátit pohled. Úplně jsem ztratila schopnost se bránit a věděla, že udělám, co se po mně chce.“ Popisovala, jakým způsobem byla přinucena nastoupit do UFO.

A ještě jedna podivuhodná shoda se nedá přehlédnout. Cílem naprosté většiny únosů do UFO, zaznamenaných ve světě od dávné minulosti až po dnešní dny, je nejen jakýsi lékařský výzkum, ale především křížení vesmírných cizinců s pozemšťany. Jsou tedy mimozemšťané mimořádně odporní zvrhlíci, kteří pořádají meziplanetární lety jen za účelem sexuální turistiky?

Staří Řekové pozorovali nad i pod mořskou hladinou podivné objekty, jejichž původ si nedokázali vysvětlit, a tak je považovali za vozy boha Poseidóna.

O samotný sex jim asi nejde. Důležitý je výsledek, tedy oplodnění dcer lidských. Aby se k nim dostali, dovedou změnit svou podobu, překonat jakoukoli překážku, a dokonce procházet zdí.

Zeus byl v tomto ohledu mistr nad mistry. Aby získal spartskou královnu Lédu, proměnil se v nádhernou sněhobílou labuť. Předstíral, že ho pronásleduje vyděšený orel, a vletěl Lédě přímo do náruče, aby ho ochránila. Léda pak snesla dvě vejce, ze kterých se narodila mimo jiné krásná Helena, kvůli které vznikla trojská válka, a Dioskúrové Kastor a Polydeukés.

Král Akrisios zavřel svou dceru Danaé do podzemní bronzové komnaty, protože věštba varovala, že ho zabije jeho vlastní vnuk. Pro Dia kovové stěny nebyly překážkou. Proměnil se v tekuté zlato a jako zlatý déšť pronikl otvory ve střeše do klína spící Danaé a oplodnil ji. Z tohoto spojení se narodil slavný hrdina Perseus, přemožitel Medúzy.

Alkména byla věrná manželka thébského vojevůdce Amfitryóna. Zeus využil situace, kdy byl její muž ve válce, vzal na sebe jeho přesnou podobu a vrátil se domů jako vítěz. Aby si noc s Alkménou prodloužil, přikázal bohu slunce Héliovi, aby tři dny nevyjížděl se svým vozem. Z tohoto splynutí se narodil největší řecký hrdina Héraklés.

A ve výčtu Diových neuvěřitelných sexuálních eskapád bychom mohli dlouho pokračovat. Stejně jako současní mimozemští únosci do UFO měl tento nebešťan z řeckých mýtů nezměrnou touhu rozsévače.

Carl Gustav Jung se zřejmě nemýlil, když řekl: „Bohové neodešli, jen změnili jména a podobu“.

První obranný robot

„Případ únosu Europy létajícím stříbrným býkem není v řecké mytologii ojedinělý. Bohyně oblaků Nefelé, manželka thessálského krále Athama, poslala velkého létajícího berana se zlatým rounem, aby zachránila svá dvojčata, Frixa a Hellu, před jejich vražednou nevlastní matkou Ino. Létající zvíře přepravovalo děti přes Egejské moře do bezpečí – Frixos jel vpředu a Hella seděla za ním – když Hella ztratila rovnováhu a spadla. Utopila se v úzkém vodním pruhu, který odděluje kontinenty Evropu a Asii, od té doby nazývaném Hellespont (dnešní Dardanely). Létající zvíře urazilo vzdálenost asi 1 840 km, dokud bezpečně nedosáhlo břehů starověké Kolchidy ve východní oblasti Černého moře (dnešní západní Gruzie).“ Pokračuje ve své studii řecká vědkyně Lilian Tsappa a ptá se, zda jedno nebo obě z těchto mytických létajících zvířat nemohla být dálkově řízeným nebo autonomním létajícím plavidlem?

Domněnku, že už na samém úsvitu svých dějin se Řekové setkávali s udivujícími výtvory vyspělé mimozemské techniky, potvrzuje hned několik podezřelých legend. Jedna z nich vypráví o obrovském muži jménem Talós. Na Krétu ho přivedl právě Zeus, aby ochránil Europu a její děti před útočníky.

Talós, jehož jméno vzniklo ze dvou řeckých slov a dalo by se přeložit jako sám o sobě jednající nebo zkráceně prostě automat, nebyl z masa a kostí. Z bronzu ho vykoval Diův syn Héfaistos, bůh ohně a metalurgie. Ano, právě ten, o kterém Homér v Iliadě píše, že sestrojil zlaté robotické služebnice, které měly vlastní inteligenci a hlas. Vyrobil také samohybné trojnožky na kolečkách, které samy přijížděly na hostiny bohů a zase odjížděly. Na svých výtvorech pracoval především v podzemních dílnách, které se obvykle nacházely v blízkosti činných sopek. Využíval jejich tepelnou energii?

Talós byl vysoký třicet metrů a třikrát denně oběhl celý ostrov s pobřežím dlouhým přes tisíc kilometrů. Lodě nežádoucích cizinců zaháněl kameny, které uměl házet do velké dálky. Když někdo přece vystoupil na břeh, vyčkal, až si rozdělá oheň, pak do něj skočil, rozpálil se doběla a smrtonosným objetím ho zahubil. Podle jiné verze plameny vycházely přímo z jeho útrob. Krev měl prý z olova, a aby mu nevytekla, měl žílu uzavřenou nezničitelným měděným hřebem. Ten se mu nakonec stal osudným. Když se Talós snažil zabránit přistání argonautů, zakopl o skálu, hřeb si vyrazil a vykrvácel. Na zemi zůstalo ležet bezvládné tělo.

Byl bronzový obr Talós prvním robotem na světě?

Talós měl stálé sídlo ve Faistu. Pokud nebyl na stráži celé hodiny, stál nehybně ve strnulé poloze stejně jako náš golem, když měl vyňatý šém.

Byl Talós pouhým výtvorem starověké fantazie, nebo pokročilým robotickým zařízením, jehož majitel, svrchovaná bytost jménem Zeus, měl přístup k technickým vynálezům o tisíciletí dříve, než zdomácněly na naší planetě? Stejnou otázku si musíme položit i v dalším případu.

Byli stymfalští ptáci vybájenými tvory, nebo uměle sestrojenými válečnými stroji?

V bažinách kolem jezera Stymfalos v Arkádii na Peloponésu řádili podivní ptáci. Měli křídla s ostrými mosaznými pery, která dokázala za letu střílet jako šípy. Jejich zobáky a pařáty byly z pevné mosazi či bronzu, takže snadno prorazily brnění nepřítele. Úrodu a okolí pustošili svým extrémně jedovatým trusem. Tento popis spíše než živočichům odpovídá kovovým bojovým dronům, jaké známe ze současných válek. Dovedli zasáhnout cíl střelou (perem) z dálky, zabít sebevražedným náletem a krajinu ničit zplodinami ze svých pohonů. Asi nás nepřekvapí, že pocházeli z dílen boha války Arése, dalšího z Diových synů.

MONSTRA A PŘÍŠERY

V řeckých bájích a pověstech velmi často sehrávají důležitou roli kříženci lidí a zvířat a další vskutku podivné bytosti. Byla to čirá fantazie antických autorů, nebo zkreslený odraz nějaké jen těžce vysvětlitelné reality?

Za nestrašnější nestvůry v řecké mytologii byli považováni Echidna a Tyfón. Oba gigantičtí tvorové v sobě spojovali lidské i zvířecí prvky. A byli tak děsiví, že z nich měli strach i samotní olympští bohové.

Největší netvor všech dob Tyfón svou hlavou narážel do hvězd. Když rozpažil ruce, dosáhl od dalekého Západu až na Dálný východ. Místo lidských prstů měl na rukou sto hadích hlav, které neustále syčely, řvaly jako lvi či býci nebo štěkaly jako psi. Z jejich očí šlehal spalující oheň. Od pasu dolů neměl nohy, ale složitou propletenou síť obřích zmijí, které se svíjely, syčely a dosahovaly až k jeho hlavě. Celé jeho tělo bylo pokryté peřím nebo křídly, která dokázala zastínit slunce. Vlasy a vousy měl špinavé, zacuchané a létaly z nich jiskry.

Matka všech nestvůr Echidna byla napůl krásná žena a napůl vražedné monstrum. Její vzhled dokonale vyjadřoval dualitu svádění a nebezpečí. Kdo viděl jen horní polovinu těla, spatřil půvabnou nymfu s krásnou tváří a bystrýma očima. Dolní polovina skrývala trup obřího skvrnitého hada. Podle některých verzí měla hadí tvar každá z dolních končetin. Každopádně v obou případech hadí část byla nesmírně mrštná a plná smrtícího jedu.

Hésiodos v 7. století př. n. l. zdůrazňuje, že na rozdíl od lidí nebo bohů Echidna nestárla a neumírala přirozenou smrtí. Žila v temné jeskyni hluboko pod zemí, kde požírala syrové maso kolemjdoucích.

Vskutku povedený pár Tyfón a Echidna spolu zplodil ty nejznámější stvůry řeckých bájí – tříhlavého psa Kerbera, Hydru, Chiméru, Sfingu nebo také Nemejského lva.

Na obě napůl lidská a napůl hadí monstra můžeme klidně zapomenout a nechat je spokojeně řádit v říši bájí, ovšem ti, kteří přišli po nich, by měli vzbudit naši pozornost. V historicky nám bližších dobách se objevili sice podstatně menší, ale zato stejně tak napůl lidští a napůl hadí kříženci se zcela jinými schopnostmi a záměry. Místo neustálého nahánění hrůzy nabídli zaostalým pozemšťanům své vědomosti a technické dovednosti.

Podle řecké mytologie úplně prvním zakládajícím králem Athén a celé oblasti Attiky byl Kekrops, moudrý, charismatický a mocný muž, který místo nohou měl obří hadí ocas.

Kekrops je oslavován jako panovník, který vyvedl divoké obyvatele z barbarství k civilizaci. Zakázal lidské oběti a zavedl obětování plodů a koláčů. Postavil první oltáře bohům, zejména Diovi. Zavedl monogamní manželství. Předtím lidé žili promiskuitně a nikdo neznal své rodiče. Naučil své poddané číst, psát, zavedl první právní řád a řádné pohřbívaní mrtvých. Rozdělil obyvatelstvo do dvanácti kmenů a vybudoval první opevněné město na Akropoli.

Také jeho pozdější následník, další hadí kříženec Erichthonios přinesl městu zásadní pokroky. Jako první zoral zemi pluhem. Zavedl Panathénajské hry – nejvýznamnější náboženské a sportovní slavnosti starověkých Athén na počest bohyně Athény. Protože měl kvůli hadím nohám potíže s chůzí, postavil vůz, do kterého zapřahal koně.

Na athénské Akropoli dodnes stojí slavný chrám Erechtheion, kde byl Erichthonios uctíván. Zatímco Parthenón sloužil jako majestátní pokladnice, Erechtheion byl srdcem nejstarších a nejposvátnějších rituálů města. Zde se prolínal svět bohů s polohadími králi.

V podzemí chrámu žil obří živý had, který byl považován za strážce města a vtělení samotného krále Erichthonia. Kněžky mu každý měsíc obřadně předkládaly medové koláče. Pokud had koláč odmítl sníst, bylo to považováno za nejhorší možné znamení. Stalo se tak například před vpádem Peršanů.

Uvnitř chrámu hořela zlatá lampa od slavného sochaře Kallimacha, která se doplňovala olejem jen jednou ročně. Nad ní byl bronzový palmový list, který odváděl kouř. Neustále udržování tohoto ohně symbolizovalo nesmrtelnost Athén.

Součástí obřadů v Eretheionu bylo zalévání posvátného olivovníku, který zde zasadila Athéna, a naslouchání šumu slaného pramene, který vyrazil Poseidón. Když foukal jižní vítr, kněží v šumu vody rituálně věštili.

Oba zvyky odkazovaly na legendu, podle níž hadí král Kekrops rozhodoval slavný spor o tom, které z božstev je schopno dát městu lepší dar.

U příležitosti svátku Arrheforoi se krmení posvátného hada zúčastnily i dvě malé dívky, které žily rok na Akropoli v izolaci. Na konci obřadu jim nejvyšší kněžka položila na hlavy zahalené koše. Nikdo – ani ony samy – nevěděl, co je uvnitř. Předpokládá se, že šlo o rituální předměty z těsta v podobě hadů a mužských falů. Dívky sestoupily temnou podzemní chodbou z Akropole dolů do zahrad bohyně Afrodity. Tam koše nechaly, převzaly jiné zahalené předměty a vrátily se zpět nahoru. Tento rituál zajišťoval plodnost země.

Chrám Erechteion byl svědkem tajemných obřadů.

Jako první vystoupil Poseidón. Udeřil svým trojzubcem do skály Akropole, ze které okamžitě vytryskl pramen vody. Druhá na řadu přišla Athéna. Ta zaryla do země své kopí a nechala na místě vyrůst první olivovník.

Kekrops jako moudrý vládce prozkoumal oba dary z praktického hlediska. Zjistil, že Poseidónův pramen sice vypadá impozantně, ale voda v něm je slaná a hořká. Lidé ji nemohli pít, ani s ní zalévat pole. Athénin olivovník naopak poskytoval potravu, stín před žhnoucím sluncem, dřevo na stavbu a olej na svícení i vaření.

Kekrops prohlásil za vítěze Athénu. Rozhodl, že její dar přináší městu trvalý mír, blahobyt a civilizaci, zatímco Poseidónův dar byl sice mocný, ale neužitečný. Město bylo následně přejmenováno z původního názvu Kekropia na Athény.

Zvláštní je, že podle mýtů Kekrops působil na území Attiky ještě před příchodem řeckých kmenů. To by znamenalo, že Athény, tedy především jejich Vyšehrad Akropolis, existovaly daleko dříve, než se doposud soudilo.

Archeologové tuto domněnku podporují. Na Akropoli nalezli stopy stavebních úprav již z poloviny třetího tisíciletí před naším letopočtem, což bylo asi 500 let dříve, než do kraje dorazili první Řekové.

Jak si tuto okolnost vysvětlit? Patřil Kekrops k původním praobyvatelům Attiky Pelasgům?

Podle legendy neměl lidské rodiče a zrodil se přímo ze země. Nemohl spíš sestoupit shůry?

Ve stejném období, kdy Kekrops kultivoval obyvatele Attiky, se totiž v Číně objevily naprosto stejné záhadné bytosti. Podle starých kronik dorazily z hlubin vesmíru. Byly to napůl lidé a napůl hadi. Jejich ruce a poněkud ploská protáhlá hlava připomínaly člověka, trup se podobal plazu. Tváři dominovaly uhrančivé, silně zářící červené oči. Po zemi se pohybovaly klouzavým pohybem jako hadi, ale dokázaly také létat. Traduje se, že podivní cizinci naučili Číňany mnoha užitečným věcem. Předali jim základy matematiky, astronomie, zpracování kovů, stavebnictví a budování odvodňovacích a zavlažovacích systémů. Stáli u zrodu kalendáře, písma a také umění akupunktury a jiných léčitelských praktik.

Nejstarší známá dynastie Sia se hrdě hlásila k tomuto dědictví. Její panovníci odvozovali svou moc a učenost od vesmírných hadích bytostí, a proto hada zvolili za své totemové zvíře.

V dobách legendárního panování Kekropse v Attice se hadí bohové objevili také na území Předního východu. Obrazy pololidských/polohadích tvorů najdeme na artefaktech civilizace Sumerů i na válečkových pečetidlech z akkádského období.

Není to až příliš mnoho shod?

Mořští démoni

Řecké mýty vyprávějí o desítkách hrůzných monster. Naprostou většinu nepochybně zrodila čirá fantazie. V několika málo případech se nás ale zmocňuje podezření, zda se pradávní obyvatelé Řecka nesetkávali s vyslanci jiných světů, jejichž „nelidskou“ podobu a neobyčejné schopnosti pak zakomponovali do vybájených příběhů. Kromě Kekropse jde především o tajemnou rasu, která obývala ostrov Rhodos. Její představitelé se nazývali Telchini a vypadali jako bizarní, hybridní mořská stvoření kombinující vlastnosti lidí, žab a ryb či tuleňů. Antičtí autoři je popisovali jako obávané mořské démony a čaroděje.

Učenec Eustathios ze Soluně uvádí, že měli hlavy s psími čenichy a ostrými zuby. Neměli klasické lidské paže, ale jejich končetiny byly zakončeny ploutvemi, podobně jako u tuleňů. Spodní část jejich těla připomínala rybí ocas nebo právě hladké a lesklé tělo tuleně.

Takto si na počátku 17. století mořského démona představoval holandský malíř Joachim Weavel.

Jiné prameny zmiňují spíše žabí hlavu s širokými ústy a lidské ruce, ukončeny drápy s nepatrnou blánou mezi prsty. Nazelenalá kůže je drsná a pokrytá ostny. V dalších textech jsou líčeni jako tvorové zcela bez nohou, kteří se na suchu spíše plazili nebo kolébali.

Rozpory v popisech vzhledu lze vysvětlit tím, že Telchini patřili mezi měňavce. Dokázali na sebe vzít jakoukoli lidskou či zvířecí podobu, případně se zjevovali jako stínové bytosti. Když žili skrytě mezi lidmi, vypadali prý jako obyčejní kováři.

Mýty varovaly také před jejich očima. Telchini disponovali takzvaným zlým okem, kterým dokázali na dálku seslat kletbu, zahubit úrodu, otrávit vodu nebo uhranout člověka.

Je přinejmenším podivné, že bytosti stejného vzhledu a vlastností, tedy schopné procházet zdí, měnit podobu a hypnotizovat pohledem, popisují i některé současné oběti únosu od UFO. (Připomeňme si, že princezna Europa byla přinucena nasednout „na kovového býka“ pouhým pohledem.) Pominout nelze ani antické záznamy sdělující, že právě u ostrova Rhodos byly pod i nad mořskou hladinou často pozorovány velmi rychle se pohybující objekty, které by dneska nepochybně vysloužily označení USO.

Telchini byli považováni za vůbec první metalurgy a kováře na světě. Podle mýtů to byli právě oni, kdo vynalezl umění odlévání bronzu a železa. Pro olympské bohy vyrobili klíčové artefakty, které formovaly dějiny mytologického světa. Nejslavnější zbraň vykovali pro boha moří. Poseidónův trojzubec měl magickou moc uklidňovat i bouřit oceány, vyvolávat zemětřesení a nechat tryskat prameny vody ze skály.

Vyrobili také zakřivený srp či meč, kterým pak Titán Kronos vykastroval svého otce Urana. Stejnou zbraň později použil i Perseus k useknutí hlavy Medúzy. Podle některých mýtů Telchini vykovali také zlatý luk a šípy pro boha slunce Apollóna. Tyto šípy nikdy neminuly cíl a mohly šířit mor a nemoci. Do svých výrobků často přimíchávali magické látky, čímž zbraně získávaly vražedné a přímo prokleté vlastnosti.

Telchini byli nejen zručnými kovotepci, ale také mocnými čaroději.

Telchini byli tak zruční, že v kovářském umění původně vzdělávali i samotného boha Hefaista. Nakonec ale doplatili na svou pýchu a na to, že začali své schopnosti zneužívat k destrukci. Začali žárlit na bohatství a spokojený život lidí na Rhodu. Pomocí své magie smíchali vodu z podsvětní řeky Styx se sírou a touto směsí zalili ostrov. Způsobili tak absolutní neplodnost půdy. Všechny rostliny a stromy uschly. Dobytek, který se napil otrávené vody, uhynul. Mezi lidmi se začaly šířit nemoci.

Nejvyšší bůh Zeus odmítl takové pustošení tolerovat. Spojil se s bohem moří Poseidónem a rozhodli se Telchiny kompletně vyhladit. Jedině Telchinka jménem Makelo díky tomu, že se k lidem chovala milosrdně, dostala echo, co se chystá. Podařilo se jí některé z Telchinů varovat a ti, co poslechli včas, uprchli z Rhodu na Kypr, do Lýkie nebo do Bojótie.

Zeus následně seslal na Rhodos apokalyptickou potopu. Poseidón udeřil svým trojzubcem do země a ostrov zaplavily obří mořské vlny.

Většina Telchinů, kteří na ostrově zůstali, se utopila. Zeus jejich duše následně svrhl do nejhlubšího podsvětí – Tartaru.

Celý příběh v mnoha ohledech připomíná souboj dvou znesvářených mimozemských entit, které usilovaly o nadvládu na Zemi.

Souboj s kyklopem

Jednou z nejznámějších a taky nejoblíbenějších pasáží Homérova eposu Odysseia je setkání s Kyklopem Polyfémem. Připomeňme si ji.

Ithacký král Odysseus se po skončení trojské války plavil se svými muži domů. Během bloudění po moři přistáli u břehu neznámého ostrova, který obývali Kyklopové – divocí jednoocí obři, kteří neznali zákony ani pohostinnost.

Odysseus vzal dvanáct svých mužů a měch se silným vínem, aby ostrov prozkoumali. Narazili na obrovskou jeskyni plnou sýrů a stád ovcí a koz. Brzy se vrátil majitel jeskyně, obrovský Kyklop Polyfémos, syn boha moří Poseidóna. Jakmile Řeky spatřil, zavalil vchod jeskyně obřím balvanem, který by nedokázalo odsunout ani celé koňské spřežení. Namísto uvítání popadl dva Odysseovy muže a zaživa je snědl.

Odysseus věděl, že obra nemůže hned zabít. Pokud by Polyfémos zemřel, Řekové by zůstali navždy uvězněni v jeskyni za obřím balvanem. Vymyslel proto lstivý plán.

Druhý večer, poté, co obr sežral další dva námořníky, mu Odysseus nabídl své silné víno. Polyfémovi nápoj zachutnal a vypil ho tolik, až se opil. Předtím než obr usnul, se Odyssea zeptal na jméno. Odysseus pohotově odpověděl, že se jmenuje Nikdo.

Jakmile Polyfémos upadl do hlubokého opileckého spánku, Odysseus a jeho zbývající muži vzali dlouhý olivový kůl. Jeho konec zaostřili v ohni a vrazili ho spícímu obrovi přímo do jeho jediného oka.

Zuřící Polyfémos začal do moře házet obří balvany, kterými málem loď potopil. Když uprchlíky nezasáhl, vztyčil ruce k nebi a poprosil svého otce, boha Poseidóna, aby Odyssea potrestal.

Odkud se vzala představa obří jednooké bytosti?

Lebka trpasličího slona

Létající bestie