Date: 2014-09-14T22:00:00+00:00
Description: Peter Pišťánek – Rukojemník
Publisher: SLOVART
Rights: Copyrighted

Peter Pišťánek

Rukojemník

Lokomotívy v daždi

Elektronická kniha

Text © Peter Pišťanek 2014

Slovak edition © Vydavateľstvo SLOVART, spol. s r. o.,

Bratislava 2014

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať ani šíriť v nijakej forme ani nijakými prostriedkami, či už elektronickými alebo mechanickými, vo forme fotokópií či nahrávok, respektíve prostredníctvom súčasného alebo budúceho informačného systému a podobne bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-556-0689-7

Venujem Kike.

Peter Achberger sa narodil do národnostne zmiešanej rodiny. V jeho žilách koluje krv chorvátskych kolonistov usadených po dedinách v okolí Bratislavy, z otcovej strany to zasa boli Prešporáci. Hovorili po nemecky a po maďarsky a za Československej republiky sa naučili lámať po slovensky. Napríklad Petrov dedo z otcovej strany zamladi po slovensky vôbec nevedel. S nemčinou a maďarčinou si elegantne vystačil nielen v rodnom meste, ale aj keď sa učil za čašníka vo Viedni. Po československy, teda viac po česky ako po slovensky, sa naučil až v československých légiách, do ktorých vstúpil, keď sa v roku 1915 na východnom fronte dostal do ruského zajatia. Vtedy ešte nebol žiadnym dedom, bol to mladý chlapec, ktorý si dokonca musel sfalšovať rok narodenia, aby sa mohol s nadšením vlastným svojmu veku prihlásiť do rakúsko-uhorskej armády. Až v blatistých zákopoch východného frontu zistil, že je možno dobrodruhom, ale určite nie rodeným vojakom. Zhniť v zákopoch sa mu nechcelo, a tak sa pri najbližšej príležitosti vzdal Rusom a putoval do zajatia. Lenže ani v týfusovo-cholerovom lágri sa mu nechcelo skrepírovať, a tak keď do ich tábora zavítali verbovači z československého práporu, prihlásil sa bez váhania, hoci nehovoril ani po česky, ani po slovensky. Čechoslovákom sa stal až v československých légiách. Osvojil si kuchynskú českoslovenčinu, s ktorou si potom vystačil po celý život.

Ako legionár absolvoval celú sibírsku anabázu, no domov s ostatnými sa nevrátil. Dostal sa až do Šanghaja, kde nejaký čas pobudol. Pracoval tam v luxusnej reštaurácii európskeho typu, kde sa vypracoval z čašníka na prevádzkara a napokon spolumajiteľa. V Prešporku, teda vtedy už Bratislave, sa objavil až v tridsiatom druhom roku. Za peniaze, čo zarobil v Číne, si v centre Bratislavy otvoril malú kaviareň a reštauráciu. Zaľúbil sa, po pár rokoch sa oženil a splodil syna. Darilo sa mu doma i v práci. Jeho podnik sa stal jedným z centier spoločenského diania v hlavnom meste. Možno až priveľmi.

Po vojne o svoju reštauráciu za nepekných okolností prišiel. Aj o auto a rozľahlý byt na Palisádach. Zbalil teda celú rodinu a odsťahoval sa z Bratislavy do Starej Vsi. Vlastne ich zbalili a vysťahovali. Do dvojizbového bytu v ošarpanej a večne blatistej tehliarskej kolónii. Keď pár dní pršalo, vonku to bolo skoro ako v tých zákopoch. Všade hlina, hlina a zasa len hlina. Sivá a bezútešná. A na tej hline iba tŕstie, baza, orgován a neduživé kmienky agátov.

„Pes baskervillský,“ povedala Petrova babička lakonicky, ako to len ona vedela, keď prvý večer v novom byte zatvárala okno a pohľad jej padol na blatisté svahy hliniska, akejsi povrchovej bane na sivú tehliarsku hlinu, a na večné závoje hmly visiace nad mokraďami a rozťahané na severe až takmer po horizont.

Tie dve slová jej pomohli zmieriť sa s ich novým osudom, udržali ju v jej blízkom svete, potvrdili jej, že je stále ešte Európanka, hoci teraz bude od Európy a od výletov do Paríža a nákupov vo Viedni odrezaná nevedno ako dlho. Ak niečo pomenujeme, už sa toho bojíme menej.

V Tehelni začal Petrov dedo Erich Achberger od nuly, ako robotník vo výrobe. Nie nadlho. Stále ešte mal nejakých známych na vplyvných miestach a tí mali zasa nejakých svojich známych inde, takže o pár rokov nato už robil v Tehelni vedúceho závodného bufetu. Neskôr prijal miesto vedúceho v miestnom pohostinstve patriacom spotrebnému družstvu Jednota.

Všade okolo už naplno zúril komunizmus a toto bolo pre Petrovho deda asi tak maximum, čo mohol so svojím nahnutým kádrovým profilom dosiahnuť. Uvedomoval si to.

Petrov dedo sa nesťažuje. Nikdy. To nie je jeho štýl. Nikdy by mu ani v kútiku duše nebolo napadlo vyplakávať, že mal kedysi reštauráciu, krásny byt v dobrej štvrti, víkendový dom v Borinke a luxusný kabriolet Mercedes-Benz. Vždy sa pozerá dopredu, čo ho čaká zajtra – hoci tam toho už asi veľa nie je. Možno sa to naučil práve v légiách, kde človek v bojoch proti boľševikom nikdy nevedel, či sa dožije ďalšieho dňa. Celý život vyznáva zásadu, že keď nie je panenka, dobrá je aj kurva. Dôležité preňho bolo, že mohol dostať syna Alberta na strednú a neskôr na vysokú školu. Síce nie na hotelovku, ako pôvodne chcel Albert, ale na stavarinu. Povedzme si na rovinu: aký význam malo študovať hotelovku začiatkom päťdesiatych rokov, keď turistický ruch u nás prakticky neexistoval a z niekdajších luxusných hotelov a kúpeľných areálov sa stali zotavovne pre vzorných úderníkov a úderníčky v teplákoch a rádiovkách?

Erich Achberger má tuhý korienok. Po všetkých vzostupoch a pádoch, ktoré v živote zažil, nachádza pôvab aj v postavení jednoduchého dedinského krčmára. Berie to s noblesou i sebairóniou. Desiatka generácií meštianskych predkov pochovaných po bratislavských cintorínoch sa nedá zatajiť. Krv nie je voda. Keď ho o mestskom živote v Bratislave začnú poúčať náhodní hostia z mesta, iba ho to pobaví.

„Ešte včera miesili nohami íl niekde v zapadákove a naraz sú z nich veľkí Blaváci,“ ironizuje lakonickým hlasom.

„A my dnes miesime íl namiesto nich,“ neodpustí si babička.

„Raz hore, raz dole,“ povie dedo. „Mala si sa pri mne niekedy zle? Myslím tak naozaj zle. Vždy som vedel zarobiť. Mali sme mercedesku, teraz ju nemáme. To moje prdítko, tá Jawa 20, nás z bodu A do bodu B odvezie rovnako.“

Jeho stoická sebaistota babičku umlčí, hoci aj na to by vedela niečo jedovité poznamenať.

Pre Petrovho deda má aj takýto život svoj pôvab. Je sveták, veľakrát bol hore a veľakrát dole. A občas si to priam vychutnáva. Ako vtedy, keď v päťdesiatych rokoch navštívila staroveskú Tehelňu delegácia súdruhov z Čínskej ľudovej republiky. To sa s nimi československí komunisti ešte kamarátili. Previedli ich po celom podniku a na záver exkurzie im pripravili malé pohostenie v závodnom bufete. Dedo si dal záležať. Pripravil typické slovenské či skôr stredoeurópske jedlá, ale naservíroval ich po čínsky, ako ochutnávkové menu. Číňania boli príjemne prekvapení, že im niekto takýmto dômyselným spôsobom prejavil rešpekt. Hostina bola síce improvizovaná, ale očividne za ňou stál niekto, kto dobre poznal zákonitosti čínskeho štýlu jamča. A prekvapenie hostí bolo ešte väčšie, keď dedo po chvíli nenápadne prišiel doplniť jedlo a nápoje a ukázalo sa, že hovorí nielen plynulou mandarínskou čínštinou, ale v prípade potreby aj kantonským a šanghajským dialektom.

„Mali ste vidieť Glanza, ako zízal!“ povedal večer svojej žene a synovi Albertovi, ešte stále plný samoľúbeho adrenalínu. „Nevedel, čo sa deje. A najmä ničomu nerozumel. Ani ten ich tlmočník z ministerstva sa nechytal.“

„A o čom si sa s nimi bavil?“ chcela vedieť babička.

„O jedle,“ povedal dedo. „O čom by som sa už ja mohol baviť s boľševikmi, navyše čínskymi?“

Z toho zážitku žil niekoľko týždňov. Zvesť o jeho triumfe sa rozšíril po závode, ba i po celej Starej Vsi.

„Pán vedúci, veď povedzte niečo po čínsky!“ priateľsky a obdivne ho v bufete vyzývali desiatujúci alebo obedujúci tehliarski robotníci.

„A čo také?“ spýtal sa s úsmevom vedúci a čapoval osmičky pivá.

„Hocičo,“ navrhovali stravníci.

„Ša bi,“ povedal dedo. „Wo cao. Cao ta ma de. Ni ma de bi.“

„A čo to znamená?“ chceli vedieť stravníci.

Petrov budúci dedo sa len záhadne pousmial a mlčky čapoval ďalšie pivo.

Peter je jedináčik, rovnako ako bol jeho otec. Je líblingom celej rodiny. Nielen tej v Starej Vsi, ale aj vzdialenejších príbuzných, čo žijú v Rakúsku a Západnom Nemecku. Achbergerovci s nimi udržiavajú permanentný písomný kontakt. V päťdesiatych rokoch to možno až také živé nebolo, ale koncom päťdesiatych rokov už zavládlo trochu iné politické ovzdušie a vzťahy sa obnovili. Začiatkom šesťdesiatych rokov, v rámci mierneho politického odmäku, to zrazu boli samé návštevy bývalej vlasti, takže malý Peter si jednotlivé pratety a prastrýkov ani nevedel zapamätať a občas si ich aj mýlil. Spoľahlivo rozpoznáva iba babičkinu mladšiu sestru tetu Paulu, ktorá ako jediná ostala v Bratislave, a staršiu sestru tetu Rózu, ktorá aj s mužom Hansom býva relatívne blízko, v Neusiedl am See. Ani tetu Katicu by si Peter s nikým nemohol pomýliť. Bola učiteľkou, zomrela na tuberkulózu veľmi mladá, ešte v dvadsiatych rokoch. Peter ju pozná len zo zarámovanej fotografie na babičkinom toaletnom stolíku. Predstava, že tá krásna mladá žena v bielej blúzke a s oduševneným pohľadom je už celé desaťročia mŕtva, a že ju nikdy nespozná, ho napĺňa smútkom i vzrušením z tajomstva.

Ostatní príbuzní mu trochu splývajú a vôbec si nevie vybaviť, ako trebárs vyzerá babičkina najmladšia sestra Margaréta, čo teraz žije v Linzi, alebo dedovi bratia Danny či Otto z Viedne. A dedovu sestru Milicu, teda tetu Milli, ktorá sa koncom dvadsiatych rokov vydala do Budapešti a od roku 1956 žije aj so svojím manželom strýkom Gáborom v Mníchove, pozná iba z fotografií. Tá u nich ešte nikdy nebola.

Keď mal Peter asi štyri roky, jeho rodičia sa rozhodli, že teraz, keď sa už dá, navštívia Viedeň. Mala to byť vlastne ich oneskorená svadobná cesta. Otcovi strýkovia, tety, sesternice a bratanci sa potešili a odpísali im, že sú u nich vítaní. Ísť do takého priaznivého prostredia, to nebolo len tak. Každý normálny inteligentný a pracovitý človek, keby prišiel do krajiny, ktorej jazyk ovláda rovnako dobre ako jazyk tej, z ktorej pochádza, kde žijú jeho blízki príbuzní, a kde je evidentne lepšie ako doma, asi by tam už ostal. To si však uvedomovali aj komunisti v staroveskej Tehelni, kde obaja Petrovi rodičia pracovali. Síce im so zaťatými zubami odsúhlasili výjazd, ale bez dieťaťa. Glanz, vtedy vedúci oddelenia zvláštnych úloh v Tehelni, rozhodol, že malý Peter ostane doma ako záruka šťastného návratu svojich rodičov do socialistickej vlasti. Petrovi rodičia sa spočiatku šprajcovali. Plánovali, že pôjde s nimi. Napokon sa podvolili a odcestovali sami. Petra nechali doma s babičkou a dedom.

Bohvie, aké boli pôvodné úmysly Petrovho otca Alberta a mamy Kristíny. Možno to mali všetko vopred naplánované, možno to prišlo ako náhla inšpirácia či pokušenie. Až tam vonku si našinec naplno uvedomil, o čo všetko ho komunisti tam doma oberali. Petrovi rodičia sa nadýchli normálneho života a zatúžili dýchať ho už natrvalo.

Možno boli nejaké vzrušené večerné rozhovory, azda aj hádky na tému, či ostať alebo vrátiť sa. Porady s viedenskými príbuznými, ktorí príchod mladého páru spoza železnej opony brali ako svojím spôsobom zázrak. Možno to tak trochu aj zázrak bol, hoci rok predtým sa stretli Chruščov s Kennedym a dohodli sa na zmiernení napätia medzi Východom a Západom, takže povolenie cesty mladých Achbergerovcov do kapitalistickej cudziny bolo dôsledkom tejto zmeny. Bez ohľadu na to, odhodlanie vrátiť sa nazad za železnú oponu opúšťalo Petrových rodičov s každým dňom stráveným vo Viedni. Možno ani nespávali, trápili sa pochybnosťami a svoj krok tisíckrát zvažovali. Keď ostanú na Západe, vydajú im komunisti dieťa? A ak bude ich syn musieť dočasne ostať v komunistickom Československu – teda dovtedy, kým sa všetko nevybaví – bude u starých rodičov, alebo ho komunisti strčia z pomsty do detského domova?

Bude to stáť za to? Ako sa rozhodnúť? Na jednej strane možnosť začať nový život v normálnejšom a civilizovanejšom svete, na druhej strane jediný syn, ktorý potrebuje matku a otca. Nuž ale ten syn, po všetkých tých peripetiách, im možno raz bude vďačný, že ho odtiaľ vytiahli a urobili ho slobodným človekom žijúcim v slobodnom svete.

Netreba cteného čitateľa napínať. Petrovi rodičia sa asi po mesiaci dohadovania, váhania a presviedčania príbuznými rozhodli ostať v Rakúsku a požiadali o politický azyl. Dostali ho. Obaja vedeli plynulo po nemecky, v Rakúsku mali rodinné zázemie a Petrov otec bol navyše naslovovzatým odborníkom na hrubú keramiku, teda špičkový tehliar. Aj napriek svojmu mladému veku už dávno mohol byť riaditeľom Tehelne v Starej Vsi – keby bol členom komunistickej strany. Takto bol iba vedúcim výroby a zástupcom riaditeľa. Straníka, no ináč dobrého a obľúbeného chlapa, ktorý sa síce do tehliarstva až tak nerozumel, ale bolo dobre, že tam bol, pretože ináč by tam partaj dosadila nejakú naozajstnú komunistickú sviňu. Riaditeľ Miškovič si svojho zástupcu chránil, pretože už len publikačná činnosť inžiniera Achbergera na tému výroby tenkostenných tehál v zahraničnej odbornej tlači zavážila za dve stranícke legitimácie.

Ako sa ukázalo, aj v Rakúsku poznali práce Petrovho otca. Čoskoro prišla ponuka z jednej veľkej tehelne pri Viedni, ktorá bola súčasťou medzinárodnej siete. Prvá návšteva na novom pracovisku znamenala pre Alberta Achbergera priam civilizačný šok. Áno, návšteva moderného závodu, možnosť začať nie od piky, ale vo funkcii zástupcu hlavného technológa, a najmä keď sa dozvedel, aký bude mať plat, to všetko boli posledné klince do rakvy jeho pochybností, či náhodou s manželkou neurobili chybu. Nie, neurobili, dočerta!

Hneď ako si mladí Achbergerovci legalizovali pobyt v Rakúsku, požiadali Československú socialistickú republiku o možnosť vycestovania ich syna za nimi. Žiadosť napokon skončila u predsedu straníckej organizácie Glanza, ktorý túto možnosť kategoricky vylúčil. Keď už sa manželia Achbergerovci podujali zradiť socialistickú vlasť, ich chyba. Veď oni prídu na to, ako sa popálili. Prečo by však mal za ich chyby pykať nevinný? Maloletý Peter Achberger sa predsa žiadnej zrady nedopustil. Prečo by sa ho teda jeho socialistická vlasť mala zbaviť ako nejakej škodnej a poslať ho do hrtana kapitalistom? Z maloletého Petra Achbergera predsa – pri vhodnej výchove – môže vyrásť platný člen socialistickej spoločnosti. Deti za svojich rodičov nemôžu. Na nejaké veľké štúdiá to síce – vzhľadom na rodinné pozadie – nevyzerá, ale každý predsa nemusí byť inteligent. Z maloletého Petra Achbergera sa môže stať ocenený úderník, vzorný robotník, prípadne radový pracovník v poľnohospodárstve. Časom možno aj odborár. Do strany nie, tam treba mať iný kádrový profil. No ktovie, možno aj áno. Pri vhodnej výchove.

„Tú by po zrade svojich rodičov nemal doma zabezpečenú. Jeho starí rodičia z otcovej strany sú bývalí príslušníci prvorepublikovej buržoázie. Starý otec Erich Achberger je bývalý reštaurant...“

Tu sa Glanz hlboko zamyslel, potom slovo „reštaurant“ preškrtol a napísal „kaviarnik“. Aj tak to bol len koncept, ktorý sa mal ešte prepisovať na stroji.

„... bývalý kaviarnik, ktorý svoj negatívny postoj k socialistickému zriadeniu prejavuje už len tým, že ovláda viacero jazykov, vrátane nemeckého, francúzskeho a pasívne aj anglického. A čínskeho! Dotyčný počúva výlučne rakúsky rozhlas a nemá zábrany robiť to ani v pohostinstve, kde toho času pracuje ako vedúci. Podľa očitých svedkov najradšej počúva rakúsku reláciu Atomfáreruntervex...“

Tu sa Glanz znova zamyslel, či to napísal dobre, ale vlastne ak to napísal zle, tak to bolo dobre, lebo keby to nenapísal zle, tak by si niekto ešte mohol pomyslieť, že je nejaký múdry, a to by nebolo dobre.

„... Atomfáreruntervex, vďaka čomu si pohostinstvo spotrebného družstva Jednota, ktorého je menovaný vedúcim, vyslúžilo prezývku U Nemcov. Ako nasvedčuje názov obľúbenej rozhlasovej relácie menovaného, atómoví štváči v žolde kapitálu sa neštítia vykonávať ideologickú diverziu voči táboru mieru aj cez naoko zábavné pesničkové relácie. Maloletého stará mama Klára Achbergerová, za slobodna Zsolnayová, pracuje v Tehelni na ekonomickom úseku ako mzdová účtovníčka na skrátený úväzok, no vyznačuje sa spôsobmi buržoáznej paničky, ktorou kedysi aj bola, čím poburuje svoje okolie pozostávajúce prevažne z jednoduchých pracujúcich žien.

Starí rodičia zo strany maloletého matky Ing. Kristíny Achbergerovej, za slobodna Baranovičovej, sú na tom podobne. Starý otec maloletého Achbergera Matej Baranovič je bývalý dedič miestneho liehovaru, no skôr ako ho mohol zdediť, dostal sa liehovar do rúk pracujúceho ľudu. Bol členom buržoáznej Demokratickej strany a jeho postoj k socialistickej spoločnosti je oportunistický. V súčasnosti pracuje ako vincúr v miestnom družstevnom vinárstve Devín. Jeho manželka Justína Baranovičová, za slobodna Illiťová, pracuje tamtiež. Ani oni by nevplývali pozitívne na socialistickú prevýchovu maloletého Petra Achbergera, pretože navyše sú aj tmári rímskokatolíckeho vyznania.

Preto sa odporúča zveriť maloletého do vhodného štátneho zariadenia, do detského domova, a to podľa možnosti čo najďalej od jeho doterajšieho bydliska, aby sa sťažili prípadné návštevy jeho starých rodičov, a tým aj možnosť jeho ideologickej diverzie z ich strany.“

Takto si to Glanz naplánoval, nesebecky a s najčistejšími úmyslami, a v takomto znení aj – po malých gramatických úpravách – poslal odpoveď orgánu, ktorý sa zaujímal o postoj bývalého zamestnávateľa rodičov voči možnosti vydať im maloletého Petra Achbergera. Vydať ho ľuďom,

„ktorým socialistické zriadenie umožnilo legálne vycestovať na návštevu príbuzných v kapitalistickej cudzine, z ktorého zájazdu sa v určenom termíne nevrátili do Československej socialistickej republiky a momentálne sa ilegálne zdržiavajú na území Rakúskej kapitalistickej republiky.“

Zradcom vlasti? Nikdy! V Glanzových spravodlivých očiach stratili morálne právo na svoje dieťa.

Bol so sebou spokojný. Dobre, nepodarilo sa zachrániť republike dva páry pracovitých rúk, lepšie povedané jeden pár pracovitých vzdelaných mozgov, ale iste sa podarí zachrániť – samozrejme, pri vhodnej výchove – aspoň jeden budúci pár pracovitých rúk.

Tehliarske činžiaky sú ošarpané a oveľa staršie ako ktorýkoľvek z ich obyvateľov. Stoja na dosah fabriky a ich rozľahlé pivnice vydychujú zápach vlhkej stariny až do výšky prízemia. Tento zápach sa na chodbách mieša s vôňou varenia, prania a červenej pasty na dlážku. Nikto, kto v niektorom z týchto činžiakov vyrastal, už do smrti na tú vôňu nezabudne.

V jednom takom býva aj Peter so svojimi starými rodičmi. Biela maľovka na schodoch sa hmýri popučenými mŕtvolkami komárov. Na miestach, kde je opadaná, odhaľuje početné vrstvičky starej maľovky. Peter rád prstom oškrabáva vápennú farbu zo steny a odhaľuje rozmanité farby a vzory pod nimi. Rád na schodoch vydáva čudesné škreky a opája sa prízračnou akustikou chodby. Má bohatú predstavivosť – ako všetci jedináčikovia, ktorí vyrastajú viac s dospelými ľuďmi, knihami a hračkami než so svojimi súrodencami. Nie že by žiadnych kamarátov nemal, ale vlastne len vchádza do veku, keď všetci začíname uprednostňovať kamarátov pred rodičmi. V Petrovom prípade starými rodičmi.

Tá predstavivosť ho dakedy aj dosť vytrápi. Keď sa potme vracia z popoludňajšieho vyučovania alebo z nejakého krúžku, predstavuje si, že má v pätách upíra vysávajúceho krv alebo oživnuté monštrum zošité z mŕtvol. Vždy príjemne vyľaká sám seba a s tlčúcim srdcom odomyká vysoké dvojkrídlové dvere bytu.

Na poschodí sú tri byty. Vľavo bývajú Petrovi starí rodičia, v strede susedia Urbanovci a vľavo Maďaričovci – tí sa tam nasťahovali, až keď Petrovi rodičia ostali v Rakúsku. Peter vníma ako krivdu, že byt, v ktorom bol kedysi doma, už patrí cudzím ľuďom. Tí však za nič nemôžu. Každý je rád, keď mu pridelia byt. Aj tak je však vidieť, že pán Maďarič nemá zoči-voči Petrovi a jeho starým rodičom dobrý pocit a usiluje sa to vynahrádzať priateľským správaním a susedskou ochotou. Možno až priveľmi.

Takmer všetci obyvatelia tehliarskej kolónie pracujú v Tehelni. Iba Petrov dedo je vedúci dedinskej krčmy, no byt získal, keď bol vedúcim závodného bufetu. Na tie časy sa Peter nepamätá, to ešte nebol na svete. Babička však dodnes v Tehelni vypomáha v učtárni.

Za ich domom, krížom cez záhradky obyvateľov a hlinisko, bližšie k dedine, stoja rodinné domy. Všetky vyzerajú takmer rovnako – strechy majú ihlanovité alebo sedlové. Také domy sa stavali v päťdesiatych rokoch po celom Československu. V jednom takom jednoduchom dome býva aj so svojimi rodičmi a dvoma staršími bratmi Ferko Glanz.

Je to syn toho istého Glanza, čo tak zasolil Petrovým rodičom. Paradoxne, Ferko je Petrovým najlepším kamarátom. Prinajmenšom sa tak tvári. Je neduživý a malý. Deti ho prezývajú Krpec. Fantáziu však má, v tom si s Petrom rozumejú. Navyše pekne kreslí a maľuje. Na škole chodí do výtvarného krúžku, ktorý vedie nadšený mladý učiteľ výtvarnej a ruštiny Švikruha. Ferko je zo všetkých členov krúžku najnadanejší. Akurát že spod rúk mu nevychádza nič normálne, detské, ale samé pôdorysy, trojrozmerné rezy, mapy, nákresy a schémy. Jeho vášňou je črtať plány a prierezy všelijakých čudesných strojov, tajomných priestorov, úkrytov a pokladov. Vždy cestou do školy Ferko Petrovi rozpráva rôzne vymyslené chválenkárske príhody. Vystupuje v nich on sám, ale celkom iný, ako ho pozná Peter a ostatné deti. Vystupuje v nich suverénny, sebavedomý a po všetkých stránkach obdivuhodný. Akoby žil ešte jeden paralelný život, celkom iný ako ten, v rámci ktorého chodí do školy, kamaráti sa s deťmi z Tehelne a občas musí znášať rozmanité príkoria od silnejších galganov, trebárs smradľavého Joža Michálka alebo Jara Baštu a jeho bandy, ktorá sa volá Čierna garda. Ferko rád dáva všetkým najavo, že v akejkoľvek činnosti, ktorú niekto robí, je on ešte lepší a špičkovejší. A čokoľvek niekto má, Ferko má lepšie. Väčšie angličáky, rozľahlejšie modelové koľajisko, lepší bicykel, vzácnejšie poštové známky. Akurát že tie veci nikdy nikto nevidel. Nie je to však jediný dôvod, prečo sa s ním nikto nechce kamarátiť. Decká z tehelniarskej bandy ho tiež medzi sebou trpia len kvôli Petrovi, že je jeho kamarát. Ferko si to uvedomuje a dosť ho to škrie. Najmä keď vidí, že Peter je u ostatných deciek z Tehelne celkom obľúbený a má nenápadnú, prirodzenú autoritu. Navyše mu závidí, že má rodičov v kapitalistickej cudzine a že mu posielajú dobré oblečenie a občas aj zaujímavé hračky. Po triede kolujú jeho zošity so západnými kreslenými seriálmi – ak mu ich nezhabú hneď na colnici. Aby to Ferko nejako vyvážil, rád dáva Petrovi najavo, že v skutočnosti je niekým oveľa významnejším a mocnejším, ako by sa mohlo zdať na prvý pohľad. A že toto jeho inkognito má nejakú hlbšiu, tajomnejšiu príčinu. Skrátka a dobre, vymýšľa si, až sa mu od úst práši.

Napríklad sčista-jasna prezradí, že im na ich čierno-bielom televízore Oravan na niekoľko sekúnd blikol farebný obraz. Teraz je vraj u nich televízny opravár Baláž, aby zistil, čo je vo veci, a aby to urobil tak, že budú mať stále farebný obraz. Tak tvrdí Ferko.

Peter doma sleduje televíziu na čierno-bielom prijímači Blaupunkt, ktorý im poslali Petrovi rodičia, no to nie je nič proti zázraku, ktorý sa udial v domácnosti Glanzovcov. Čierno-biely televízor a naskakuje im na ňom farba? Neuveriteľné!

V tých časoch nemá farebný televízor nikto. Načo aj. Veď nikto v okolí farebne nevysiela. Azda v Amerike a Japonsku. Pokusne. A dozaista aj v Sovietskom zväze, tvrdí Ferko. Tam majú takú techniku, že...

„Hej, technika baľšája, a stále bývajú v zemľankách,“ komentuje to večer Petrov dedo, ktorý o tom musí niečo vedieť, veď bol legionárom a dostal sa až na Sibír.

Ferko Glanz Petrovi závidí, no v podstate ním tak trochu aj pohŕda. Petrova zdvorilosť a starosvetské spôsoby dieťaťa vychovaného babičkou sú preňho znakom slabosti. Keby si Ferko vedel nájsť cestu k drsnejším chalanom z ich triedy, možno by s jedináčikom, ktorý občas rozpráva ako z múdrych kníh, nikdy nestratil ani minútu.

Decká z Tehelne a zo školy sa s Petrom kamarátia rady. Už len preto, že má deda krčmára a vždy, keď s ním prídu do pohostinstva, ujde sa aj im nejaká tá červená, oranžová alebo žltá malinovka, napolitánka či sójová tyčinka. Peter ich občas obdaruje nejakou nálepkou alebo rakúskym časopisom s kreslenými seriálmi. A navyše má úžasné hračky, aké tu nemá nikto. Veci, ktoré vlastní, im pripadajú ako z iného sveta. A aj on im občas trochu taký pripadá. Nie že by mu závideli. A ak, tak iba trochu. Vedia, že Peter vlastne nemá rodičov, a to sa tým hračkám nikdy nevyrovná. Možno to trochu zohľadňujú i vo svojom prístupe k nemu. Prinajmenšom nevedomky. Napríklad mu nerobia tak zle, ako si niekedy robievajú medzi sebou navzájom. Nie je tak často objektom zlomyseľných žartov, na ktoré sú decká z Tehelne machri. Je aj tým, že jeho ústretové, zdvorilé a staromódne knihomoľské správanie odzbrojí každého potenciálneho detského agresora.

Spolužiačka Hela Kraščičová k nemu nemá žiadny rezervovaný postoj. Považuje ho za dobrého, obetavého chlapca, ktorý si zažil svoje, no ktorý by neublížil ani muche. Navyše sa jej páči, lebo má peknú tvár, štíhlu postavu, je to skrátka úhľadný chlapec. Helena má rada pekných ľudí, čoby nemala. A je citlivá, vie rozoznať i vnútorné kvality. Petrova vonkajšia a vnútorná sošnosť sa vypuklo prejaví najmä v kontraste s vonkajšou i vnútornou neduživosťou jeho parťáka Ferka Glanza.

Peter a Ferko spolu chodievajú do školy, zo školy a spolu trávievajú aj kopu voľného času. Ferko si na Petra vždy postriehne ako lovec na svoju korisť. Rád sa pred ním chváli a robí mu dobre, že Peter mu všetko verí, prinajmenšom sa tak zo zdvorilosti tvári. Ostatní ho z voleja vysmejú, Peter nie.

„Nemusíš zakaždým dávať najavo, čo si myslíš,“ poúča ho dedo, a ten o živote pod maskou čosi vie. „Čím viac sa pred cudzími ľuďmi odkryješ, tým viac si pred nimi v nevýhode.“

Peter mu verí. Schopnosť udržať pred cudzími ľuďmi na uzde svoje emócie a názory považuje za dôležitú mužskú cnosť. Možno za to môžu aj romány Karla Maya, v ktorých sa neustále vyskytuje prototyp hrdého Indiána s nehybnou tvárou, ktorý za žiadnych okolností neprejavuje duševné pohnutie. Preto keď sa Ferko otvorene považuje za vyššie postaveného, inteligentnejšieho a po všetkých stránkach lepšie obdareného ako je on, faktická sirota budiaca súcit, necháva ho v tom.

Keď bol Peter menší, starí rodičia ho najčastejšie strašievali Krvavou nohou. Krvavá noha čakala vonku ukrytá v tme a striehla na deti, ktorým sa po zotmení nechcelo ísť domov. Mala podobu veľkej odrezanej zakrvavenej nohy. Ako keby odrezali končatinu obrovi. Peter cíti, rovnako ako ostatné deti, prirodzený strach z ľudí s amputovanými končatinami. O to väčšia hrôza naňho išla z predstavy amputovanej končatiny bez človeka.

V tých časoch starostliví rodičia strašievali svoje deti všeličím, často aj polepšovňou alebo detským domovom. Keď dieťa nesplní nejaké požiadavky alebo nároky, keď sa zle učí, neposlúcha alebo občas niečo vyparatí, je namieste vyhrážka, že ho pošlú do polepšovne. Petra jeho starí rodičia detským domovom nikdy nestrašili, pretože v istom období mu reálne hrozil. Predstava, že by ich vnuk mal vyrastať v takom zariadení, bola pre nich neznesiteľná. A táto hrozba tu po emigrácii Petrových rodičov nad nimi visela.

Našťastie, dedo bol síce obyčajný dedinský krčmár, ale ako niekdajší kaviarnik a reštauratér mal všelijaké známosti a tentoraz ich neváhal použiť. Na týchto pánov, teda súdruhov, bol aj súdruh Glanz primalým pánom. A nejaké konexie mal i jeho svat, dedo Baranovič. Takže spojeným úsilím sa napokon podarilo zabrániť najhoršiemu. Detský domov sa nekonal a Petrovu štvorročnú maličkosť socialistická spoločnosť úradne zverila do výchovy jeho starým rodičom Achbergerovcom, aj napriek tomu, že jedného zradcu vlasti už vychovali – jeho otca. Asi zavážilo, že Petrova babička bola v domácnosti a mohla sa o svojho vnuka starať.

To celé sa odohralo pred rokmi. Dnes je Peter už štvrtý rok slamenou sirotou. Babička mu na ôsme narodeniny urobila jeho najobľúbenejšiu sladkosť: tortu malakoff. Do šľahačky zaborila osem sviečok. Ako darček dostal štyri cisternové vagóny k modelovej železnici: biely Leuna, žltý Shell, modrý Aral a zelený BP.

„Na každý rok života pol vagóna,“ povie babička.

Vždy všetko hneď vie vyrátať, dlhé roky robila účtovníčku v Tehelni.

Peter má rakúsku modelovú železnicu Roco, ktorú mu postupne naposielali rodičia, no ako zistil práve teraz, na svoje ôsme narodeniny, východonemecké vagóniky Piko sa k nej dokonale hodia – dokonca majú aj rovnaké spriahla. A dajú sa kúpiť u nás.

„Čo sú to spriahla?“ chce vedieť babička.

„Spájajú sa nimi vagóny a rušne,“ vysvetlí Peter znalecky. „Jedny aj druhé majú spriahla rovnaké, takže sa dajú spájať dokopy.“

„No vidíš,“ povie dedo, „aspoň v tomto komunisti ten Západ dobehli.“

Petra vždy veľmi zaujímali vlaky. Parné rušne na zoraďovacej stanici kúsok od ich továrenského činžiaka môže sledovať donekonečna. Presne vie, ktorá mašina je Štoker, ktorá je Papagáj a tak. Z diaľky rozozná, či rýchlik do Prahy, čo pravidelne prehrmí cez Starú Ves, ťahá Albatros alebo Šľachtičná.

Ani ako osemročný sa Peter svojho strachu z oblúd nezbavil. To tá príliš bujná fantázia. Bojí sa však rád. Už nie priamo Krvavej nohy, ale stále sa je čoho báť. Čo oživnuté mŕtvoly? Upíri? Odkedy Peter spolu s ostatnými tehelniarskymi deckami zo svojho ročníka začal chodiť do školy na opačnom konci rozťahanej obce, už ho nikto ani veľmi strašiť nemusí. Strašieva sa sám.

Tehelňa a k nej priľahlá zamestnanecká kolónia je úplne na severnom okraji Starej Vsi, cesta pešo do školy im trvá aj hodinu. Do školy sa chodieva i na krúžky, a tak sa Peter občas sám za tmy vracia z nemčiny cez potemnené šrotovisko, tajomný cintorín vyradených tehliarskych zariadení. Videl tam už všeličo. Staré opustené stroje bizarných tvarov sa týčia proti vymrznutej oblohe, predvádzajú sa, osvetlené prízračným mesačným svitom, a priam sa ponúkajú detskej fantázii na dotvorenie. Cestička je vyšliapaná práve krížom cez šrotovisko. Keď má Peter po nej ísť potme, srdce mu búši až v hrdle a každý šuchot v jeho fantázii predstavuje ohrozenie.

V poslednom čase sa toho veľa píše o ufónoch. Zmienok o nich sú plné noviny, no najmä časopisy. Babička odoberá Horizont, Magazín a Prírodu a spoločnosť. Dedo zasa české: Technický magazín a 100+1. Petra zaujímajú najmä články o záhadných javoch, zmiznutiach a únosoch. Napríklad historka, ako pán odfotil svoju dcérku na lúke, a keď vyvolal fotky, tak pri nej stála hrôzostrašná postava v čudnom skafandri. Tá fotografia bola vtedy azda v každom takomto časopise.

Mimozemšťanov sa Peter bojí azda najviac. Čo keby ho tak raz uniesli? V Starej Vsi už jedného uniesli. Vraj. Jedného chlapca zo Slovinca. Peter ho poznal. Nedá sa povedať, že by boli kamarátmi, ale párkrát ho stretol aj mimo školy. Na zamrznutom rybníku a tak.

Rovnako sa Peter bojí upírov a mutantov. Veľa z toho je ovplyvnené aj televíziou. No, isteže nie tou našou. V Starej Vsi sa chytá rakúska televízia a Achbergerovci prakticky nič iné ani nepozerajú. A napríklad strihový film o starých filmových hororoch spoločnosti Universal, ktorý raz dávali v televízii, Petra úplne omráčil. Scéna prebúdzania grófa Drakulu v jeho truhle alebo oživovania Frankensteinovho monštra, netvora pozošívaného z mŕtvol popravených zločincov, ho desí ešte dlho potom.

A tiež sa bojí bláznov, slepcov a amputovaných. Napríklad senilného starčeka Dančíka, ktorý hliadkuje pri lávke cez potok a vždy ponaháňa decká vracajúce sa zo školy. Keď ide Peter večer sám, vyhýba sa lávke pri Dančíkovom dome. Radšej si urobí zachádzku a potok prekoná po vzdialenom cestnom moste pri rybníku. Neuvedomuje si, že senilný Dančík sa špecializuje na jeho spolužiačky. Chlapci ho nechávajú úplne chladným. To však Peter nemôže vedieť.

Ako prízvukuje babička, Peter už je mládenec a nemá sa čoho báť. Zaujímavé: keď ide o strach, tak je mládencom. Keď však ide o neskoré návraty domov či o film s hviezdičkou, ktorý dávajú v televízii, zaraz ním prestáva byť a zasa je dieťaťom, ktoré musí ísť zavčasu spať. Čert aby sa v tom vyznal! Ešte že jeho detská izbietka susedí s ich rozľahlou kuchyňo-obývačkou, takže keď si na posteli ľahne hlavou naopak a pootvorí dvere, pohodlne dovidí na obrazovku.

Každú stredu podvečer má Peter nemčinársky krúžok, na ktorý chodí z celej tehliarskej kolónie ako jediný. Aj sa mu to páči, aj nie. Doma sa často rozprávajú po nemecky, teda po prešporácky.

„Načo nemčina?“ bráni sa Peter. Veď on nie je Prešporák.

„Akože by si nebol?“ žasne dedo nad toľkou blasfémiou. Ich rodina veru nezliezla odkiaľsi z hôr! Už len tých generácií Achbergerovcov, čo je pochovaných na bratislavských cintorínoch!

Petra zaujíma, prečo potom nebývajú v Bratislave, keď sú takí ohromní Prešporáci.

Dedo si vzdychne.

„To je dlhý príbeh,“ povie. „Po fronte som... z istých dôvodov... akosi...“

„Dedy mal po fronte zakázané hlavné mesto,“ dopovie babička. „A my, jeho rodina, s ním.“

„Prečo?“ nejde Petrovi do hlavy.

„Lebo... Lebo...“

Dedo hľadá slová, ako to čo najzrozumiteľnejšie vysvetliť osemročnému dieťaťu.

„Lebo do jeho reštaurácie chodili nemeckí dôstojníci a esesáci,“ povie babička. „A tak ho po fronte podozrievali, že s nimi niečo mal.“

„A mal?“ spýta sa Peter.

„To by som tu predsa už nebol,“ zasmeje sa dedo. „Kolaborantov vešali na mieste.“

„Takže sme tu vlastne za trest?“ spýta sa Peter.

„To vôbec nie,“ povie dedo.

Jeho, deda, urobili vedúcim pohostinstva, to by už čo bolo za trest? Dobre, nie je to tu jeho. Tie časy sa, bohužiaľ, skončili. Dnes nikto nič nemôže mať. Žiadny súkromný majetok. Iba osobný. Ale žije sa im azda zle? On, dedo, vie zarobiť. Je chytrý. Jeho, deda, veru boľševici neprečurajú. To skôr on prečurá ich. Blbci z Jednoty ani netušia, aké peniaze sa točia v takej obyčajnej dedinskej putike.

„Nuž, to by si azda nemusel dieťaťu rozprávať,“ preruší ho babička a obráti sa na Petra. „Sme tu skrátka už doma, Petrík, jawohl? V Bratislave, da is nix los. Aj tvoj tatko Albert sa tu zoznámil s tvojou maminkou. A ty si sa už narodil tu, im Theben Altdorf, v Devínskej Starej Vsi.“

Celý ich rozhovor prebieha v prešporáckej nemčine, zvláštnom spevavom jazyku s melodicky naťahovanými hláskami a s prízvukom dôsledne kladeným na prvú slabiku. Prešporáčtina je po zvukovej stránke na nerozoznanie podobná viedenskému dialektu, pozostatok z čias monarchie, keď bol Prešporok satelitom Viedne.

„Ale ako teda môžem byť Prešporák, keď nie som z Bratislavy?“ nechápe Peter.

„Lebo to máš v krvi!“ povie dedo.

„A nestačilo by, keby som to mal iba v krvi?“ zjednáva Peter. „Musím ešte aj na tú nemčinu chodiť?“

„Nestačilo!“ sprísnie dedo. „Musíš! Koľko rečí vieš, toľkokrát si.“

„Hej, to poznám,“ znudene prevráti oči Peter. „To si povedal už stokrát!“

„Opakovanie je matka,“ povie dedo.

„No mne by stačilo byť len raz!“ bráni sa Peter. „A navyše, nikto z Tehelne okrem mňa na nemčinu nechodí.“

„A čo keď nechodí?“ nepochopí dedo, prinajmenšom sa tak zatvári. „Keď nikto z nich neskočí do studne, neskočíš ani ty?“

Dedov výnimočný dar komoliť akékoľvek príslovia a porekadlá má dnes svoj deň.

„A veď ja po nemecky viem,“ bráni sa Peter.

„Lenže to je taká tá naša prešporácka nemčina,“ povie dedo. „Doktori, inžinieri a profesori sa tak nedorozumievajú.“

Vec je teda jasná: Peter sa musí naučiť aj hochdeutsch. Onedlho, iste už čoskoro, pôjde za rodičmi. Bude žiť v nemecky hovoriacom prostredí. Raz tam bude študovať strednú školu, vysokú školu, bude si chcieť nájsť dobré zamestnanie. Tam si s prešporáčtinou nevystačí. Treba byť pripravený.

Tým dedo Petra umlčí. Ísť za rodičmi je jeho najväčší sen, za tie roky si oboch rodičov zidealizoval, túži po nich, sníva sa mu o nich. Vo svojej izbietke si vlastnoručne vyrobil fetiš. Pôvodne to bol stojan s fotografiou ich troch, mamy, otca a jeho, Petra, ako celkom malého. Postupne stojan zdobil rôznymi artefaktmi – obálkami z listov od rodičov, fotografiami, zaujímavými lesnými plodmi, ktoré našiel na dobrodružných výpravách za Tehelňou a podobne. Je tam aj guľaté lúhovacie sitko na čaj, ktoré používala jeho mama a Peter si ho zobral k sebe, keď večer po ich emigrácii šli dedo s babičkou do ich bytu a pobrali všetko, čo malo akú-takú hodnotu, aby to neprepadlo štátu. Keď na druhý deň došli esenbáci, byt prešacovali a zapečatili papierovými pásikmi, už tam nebolo nič, čo by stálo za reč. Takto sa k Petrovi dostali aj otcove knihy a jeho cigaretová špička. Keď k nej privoňal, stále ešte cítil vôňu dechtu z otcových cigariet. Všetko sa stalo súčasťou Petrovho fetiša – kríženca medzi pohanským obetným miestom, oltárom, totemom, múrom náreku i konceptuálnym umením. Dobre, to posledné možno nie. Niekto by však v Petrovej trojrozmernej koláži pokojne mohol vidieť svojský umelecký artefakt.

Peter Achberger vyrastá v rodinnom prostredí nevdojak poznamenanom starobylou monarchiou a prvou republikou, od jazyka, cez domáci nábytok až po hodnotový systém. Jeho starí rodičia neprechovávajú žiadne sympatie voči myšlienkam socializmu a nijako sa tým pred ním netaja. Dedo si otvorene robí posmešky zo Sovietskeho zväzu, babička neustále spomína prvú republiku, keď bolo všetko lepšie, párky chutili celkom ináč, filmom sa dalo rozumieť a človek sa pri nich mohol zasmiať aj poplakať si. Ľudia boli k sebe oveľa zdvorilejší, lebo mali výchovu a každý vedel, kde je jeho miesto. Všetci mali úctu k Bohu a chodili do kostola. Preto aj oni majú v kuchyni zavesený krucifix a výšivku so svätým výjavom a nápisom POKOJ DOMU TOMUTO. A nad manželskou posteľou v ich spálni visí obraz s Panenkou Máriou. Peter uznáva aj Ježiša Krista, aj Panenku Máriu, aj chodí v nedeľu do kostola, ale pravidelne medituje pred svojím izbovým totemom zasväteným vzdialenému, a preto zo dňa na deň dokonalejšiemu a bezchybnejšiemu božstvu: svojim rodičom.

Peter vie, že na Západe je všetko lepšie, lebo je tam sloboda a demokracia, no aj tak si nevie predstaviť, ako sa tam žije. Preto sú mu dedove živé spomienky na to, ako sa žilo za prvej republiky, vzdialené asi ako časy Slovenského národného povstania z filmu Vlčie diery, ktorý nedávno celá trieda videla na školskom predstavení.

Ten film zanechal na celej triede silný dojem. Prinajmenšom na jej chlapčenskej časti. Dievčatá sa skôr nudili, hoci s odvážnou sestričkou, ktorá obetovala vlastný život, len aby zlého esesáka stihol zaslúžený trest, sa viaceré stotožnili. V globále by však boli bývali radšej, keby sa premietali nejaké veselé kreslené filmy alebo zrýchlené grotesky s Chaplinom.

Chlapcom však tuhé povahy slovenských povstalcov zaimponovali. Veta „Nespúšťajte, zabije ma!“ sa ozývala na rozľahlých chodbách ich školy ešte dlho, najčastejšie, keď sa šmýkali dolu po zábradlí.

Rovnako ako jeho kamaráti a spolužiaci, aj Peter nenávidel zákerných a úlisných esesákov a obdivoval odvážnych a čestných partizánov. Najhoršie bolo, že keď sa potom v lese na kraji hliniska hrávali na vojakov, on musel vždy hrať fašistu. Vedel po nemecky, vec bola jasná. Tak sa aspoň usiloval svoju postavu nejako poľudštiť. Dať jej črty rytierskeho, čestného bojovníka – hoci aj na nesprávnej strane. Lenže to sa jeho kamarátom nepáčilo. Chceli mať za nepriateľa zákerného fašistického hajzla, a nie nejakého ušľachtilého baróna von Goldringa. Preto chceli od Petra, aby aj svoje nemecké povely nehovoril normálnym tónom, ale vykrikoval úsečným a škrekľavým hlasom. Los! Los! Wo sind die Partisanen? Diewtschatko, newidela si Partisanow? Nein? Erschiessen! Ináč z toho nemali ten správny fašistický pocit.

Lenže potom v televízii čisto náhodou dávali takmer bezprostredne za sebou dvojdielneho Jánošíka, Varúj a Rodnú zem a pre Petra sa začalo jeho folkloristické obdobie. Starí rodičia neverili vlastným očiam. Ich vnuk sa naraz začal vyjadrovať spevavou, povykrúcanou a mazľavou slovenčinou, extrémne zdôrazňoval hlásky „ä“, „ľ“ a „ô“ a túžil po valaške. Sníval o povolaní drevorubača. Býval by v kolibe. Aby zmocnel, jedol by výlučne bryndzové halušky a demikát, hoci nemal predstavu o tom, čo to ten demikát vlastne je. Vo voľných chvíľach by sedel na pni, hľadel do doliny alebo do vatry a vrtel by valaškou. Občas by šiel na medveďa.

Napokon sa ho dedovi uľútilo a valašku mu daroval. Visela v jeho krčme nad výčapom, bola celodrevená a vyzdobená ornamentmi a nápisom „Pozdrav z Nízkych Tatier“. Visela tam bohvieako dlho a bola celá čierna od dechtu a nikotínu.

Prečo práve z Nízkych Tatier? hútal Peter v tichom sklamaní. Prečo nie z Vysokých? Nízke Tatry boli v jeho predstavách druhotriednou náhradou za Vysoké Tatry. Čosi poľutovaniahodné, nízke a menejcenné. Keď už Tatry, tak Vysoké!

Nejako sa však ponad to preniesol, rovnako ako preglgol, že valaška smrdela krčmou.

„Čo myslíš, že v tých ich kolibách to nejako voňalo?“ argumentoval dedo, keď videl, ako jeho vnuk k svojej valaške znechutene privoniava.

Horšie však bolo, že ju vyrobili z mäkkého dreva, materiálu, ktorý neumožňoval to, čo s ňou Peter túžil robiť: na spôsob hôrnych chlapcov ju vrhať a zatínať do stromu.

Napokon o ňu aj tak prišiel. Pri nácviku triku, odpozeraného z filmu Rodná zem: vyhadzovaní valašky čo najvyššie, ju vyhodil tak mocne, že ostala zakliesnená v mohutnej korune topoľa. Tak vysoko, že si netrúfol vyliezť po ňu. Párkrát sa bol pozrieť, stál pod stromom, ale napokon valašku pustil z hlavy. Možno je tam doteraz.

Aj tak sa s ním nikto nechcel hrať na hôrnych chlapcov. Z celej tehliarskej kolónie bol jediným hôrnym chlapcom iba on – Peter Achberger.

„Jánošíkovci nemali samopaly,“ vysvetlil mu túto neochotu Ferko Glanz a pobúchal si po drevenom samopale s ozrutným bubnovým zásobníkom, bez ktorého nikdy von nešiel. „Ani granáty,“ dodal. „Čo sa šabľovali valaškami? Koho to dnes zaujíma?“

A bolo.

Peter teda opäť vyhrabal svoj samopal nemeckého štýlu, s dlhým zásobníkom, a pokorne sa vrátil k svojej zvyčajnej úlohe esesáka.

Tak to bolo až do chvíle, keď na plátno dedinského kina v Starej Vsi pricválal na svojom ušľachtilom mustangovi havranej farby samotný náčelník Apačov Winnetou. Poklad na Striebornom jazere bol vtedy film pre dospelých, premietali ho v dospeláckom čase a za dospelácke vstupné, no keďže bol mládeži prístupný, boli na ňom všetci chlapci z Tehelne, a dokonca aj zopár dievčat. Prinajmenšom sestry Kraščičové. Bol dobrý, ale Petra trochu sklamal, v porovnaní s knihou. Kde ostal Old Firehand, Čierny Tom, Tučný Jemmy, Dlhý Davy, Nitropan Homoš, a predovšetkým skvelý Hobble Frank? A teta Drollová, tú kde nechali? A prečo vo filme chýbala dramatická pasáž s čiernym leopardom na palube parníka, ktorou sa začínal román?

„Prečo sa táto kniha volá Poklad ,v‘ Striebornom jazere, keď film je Poklad ,na‘ Striebornom jazere?“ vŕtalo v hlave Ferkovi Glanzovi, keď si u Petra listoval v starej, obdratej mayovke.

„A ty si túto knihu čítal?“ spýtal sa Peter a opatrne mu ju zobral z rúk.

Ferko zavrtel hlavou.

„Lebo kebyže hej, tak by si vedel, že v knihe je ten poklad ukrytý pod hladinou jazera, a nie v jaskyni nad jazerom ako v tom filme,“ vysvetlil mu Peter a razom bol za múdreho.

„A požičiaš mi ju?“

„Teraz ju číta dedo,“ vyhovoril sa Peter.

„Nechaj si,“ povedal Ferko upäto. „Našťastie máme aj miestnu knižnicu.“

Pár dní po zhliadnutí Pokladu na Striebornom jazere zobral Peter svoj drevený samopal nemeckého tvaru s dlhým zásobníkom, odniesol ho do šopy, upol do zveráka na dedovom ponku a zásobník odpílil. Zo samopalu sa stala krátka puška – henryovka. Na zvýšenie efektu Peter zatĺkol do jej pažby za hrsť pripináčikov, ktoré ukradol babičke.

Tým dal aj vizuálne najavo svoj rozchod so svetom esesákov a partizánov. Vyšiel von a s potešením zistil, že čas bol zrelý pre takúto zmenu paradigmy. To, čo zišlo na um jemu, napadlo súbežne aj Ferkovi Glanzovi, Džudákovi Gutmannovi, Dodovi Hlinkovi, Edovi Išpoldovi a ostatným. Všetci mali svoje zbrane modifikované, a niektorí sa dokonca oháňali hračkárskymi bubienkovými revolvermi a kapsľovkami. A namiesto dovtedajších esesáckych heliem z vyjedených polovíc melónov a partizánskych ušianok sa začali objavovať prvé perové čelenky a kovbojské klobúky.

Problém bol s koňmi. Indiáni ani kovboji nebehali po prérii pešo. A živé kone boli nemysliteľné. Všetci však vedeli, že ten problém sa časom nejako vyrieši. Aj sa vyriešil. Rúčka od metly s nasadenou konskou hlavou vyrezanou z centimetrovej preglejky, na drevenej hlave jazdecký postroj zo starých remienkov. Na rúčku sa obkročmo nasadlo, uzda sa pevne pritiahla a druhý koniec tyče ryl do zeme súvislú čiaru. Šikovnejší chlapci si na ten koniec pripevnili koliesko. A mohli sa začať pravé indiánsko-kovbojské jazdecké boje.

Učiteľka Kadancová, ktorá vedie nemčinársky krúžok, vyštudovala vo východonemeckých Drážďanoch. Učí deti spisovnú nemčinu. Jej nemčina má trochu dederónsky, takmer saský akcent. Petrove prešpurákizmy, ktoré si priniesol z domu, ju vytáčajú do biela.

„Fümfciš, nie fufcik!“ opravuje ho.

Každý z nich je očividne orientovaný ináč. Pre ňu sú stredobodom nemeckého sveta Drážďany, Magdeburg a Berlín, pochopiteľne ten spriatelený, socialistický. Preto aj jej nemčina má priam socialistický prízvuk. Pre Petra je stredobodom zasa Viedeň. Má tam predsa rodičov a kopu príbuzných. A možno ešte Linz a Mníchov, kde žijú ďalšie dve, vzdialenejšie vetvy ich rodiny.

Deti, ktoré s ním chodia na nemčinu, sa na jeho prízvuku zabávajú. Usiluje sa ho potláčať, no veľmi sa mu nedarí. Aj tak tam rád chodieva. Môže sa predvádzať. A to on rád. Stále bojuje o uznanie. Vyrastať ako jedináčik obklopený toľkými dospelými, a najmä v domácnosti takého machra, ako je jeho dedo Erich, ktorý všade bol a všetko dôverne pozná, to znamená neustále bojovať o pozornosť a uznanie. Neustále a márne.

Raz v noci sa Peter zobudil na hlasné ženské stonanie. Musela to byť prudká a prekvapivá bolesť. Teta Jarka stonala asi tridsať sekúnd, potom stíchla. Asi od bolesti zamdlela. Peter jej aj chcel ísť na pomoc, ale nevládal vstať, sám bol zoslabnutý od horúčky a vzápätí znova zaspal.

„Jasné, dedy,“ povedal Peter.

„Čestné legionárske?“ spýtal sa dedo úzkostlivo.

Nikto sa tomu nezasmeje.

Ferko mlčí.

Table of Contents

Titulná strana

Text