Z pera knihomolů

YA čtu, 2023

ukázka z e-knihy

Pro všechny, kteří v knihách našli druhý domov,

a zejména pro ty, již ten třetí objevili mezi lidmi,

kteří to mají stejně

Sára Topinková

Devět věcí

Během života se rozcházíme a zase scházíme. S místy, které si zamilujeme, se situacemi, na něž si zvykneme, s lidmi, již se pro nás v průběhu všech těch ztrát a nálezů stanou důležitými. A hlavně – sami se sebou.

*

Sára Topinková / Čte, tvoří, hádá se s lidmi o feminismu, pořádá knižní srazy Odpoledne mezi stranami a zvyšuje povědomí o psychickém zdraví. Taky píše a vyšla jí kniha Stačí mávnout křídly (YA čtu, 2022).

Sněží, i když je druhá půlka května.

Vločky nezebou na nahé kůži. Nelepí se k sobě, netvoří na zemi souvislé koberce; vlastně to vůbec není sníh. Jenom chmýří z pampelišek. Divoce kolem mě poletuje, aniž bych byť tušila, kde jeho cesta nakonec skončí.

Možná na hladině řeky.

Možná se namočí a tíha vody ho stáhne ke dnu.

Ovšem já se se závažím v podobě nepříjemných myšlenek snažím bojovat. Dobře vím, kam mířím. Soustředím se na svoje kroky, nohy hezky ve střídavém tempu pokládám přes sebe; v růžových teniskách se srdíčky, kde se píše, že miluju sebe. Které miloval on. Na očích mám sluneční brýle, díky nimž všechno vypadá barevněji a zářivěji, ale já nejsem schopná to naplno ocenit, protože mi zrak i přes moje usilovné snahy kromě chmýří a mých chodidel zaměstnávají také všechna ta slova.

Před mýma očima dostávají podobu štítků. Nálepek. Neexistují, vidím je jen já, jsou trochu průsvitné a mají tmavé, vlnité okraje. Objeví se mi před očima pokaždé, když vidím jednu z těch věcí, jedno z těch míst, když se mi vybaví vzpomínky a já zapomenu na to, že nechci vzpomínat.

Procházím kolem zastávky, kam vždycky přijížděl. Nikdy jsem úplně nevěděla, co mám dělat, když se autobus, v němž seděl, začal přibližovat. Seděla jsem na lavičce, poprvé v kabátu a s rukavicemi na rukách, naposledy už jenom ve svetru a džínové bundě. Myslela jsem na to, že mě vidí, že se na mě dívá, a já netušila, jestli bude přirozenější prostě čekat a hledět k zemi, nebo očima pátrat mezi sedačkami autobusu, zůstat sedět, nebo vstát.

Je to tady. Zase se objeví ten pocit fyzické nevolnosti, střeva se mi zauzlují a můj obličej se stáhne do bolestivého šklebu, který se snažím z tváře co nejrychleji setřást. Skoro mi to připomíná ten záchvěv, který vaším tělem na setinu vteřiny projede poté, co tak tak zabráníte vlastnímu pádu ze schodů nebo ze židle. Jen to trvá mnohem déle a nenásleduje úlevné oddechnutí.

Spíš… prázdno?

Autobus, do něhož plánuju nasednout, zastavuje na druhém konci náměstí, což ovšem neznamená, že bych mu mohla uniknout. Vlastně mu jedu přímo naproti, ač o tom neví. Dva týdny od osudového „nemůžeme se dál vídat“, dva týdny od posledního kontaktu, dva týdny ode dne, kdy jsem měla kluka.

Měla jsem kluka. A teď už ho nemám. Myslela jsem si, že pokud to někdy nastane, bude tahle věta bolet mnohem víc, ale možná právě ten můj věčný strach z toho způsobil, že jsem s tím byla smířená dřív, než se to vůbec stalo.

Zakopnu o schod. Tohle je to, o čem jsem mluvila. Úzkost. Úleva. Žiju. Přesně tak to má být.

Od zastávky, kde jsem na něj čekala, jsem pořád dál a dál. Štítek je stále průhlednější. Boty. Moje boty. Soustředím se na boty.

Levá, pravá, levá, pravá, levá… chmýří z pampelišek, boty, koš, vyhazuju žvýkačku, chmýří, zastavuju, přede mnou jsou dva lidé, holka, která se mnou chodila na základku, nějaký starý pán, za mě se hned zařazuje někdo další.

Mobil. Autobus má přijet za dvě minuty.

Jedna, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm, osm.

Dvakrát poklepu prsty na své klíční kosti. Natáhnu ruku před sebe a podívám se na svoje prsty.

Klouby mi vystupují, proto jsem měla vždycky problém s tím nosit normální kovové prstýnky.

Další štítek.

Začala jsem si je navlékat z korálků.

Vždycky si s nimi hrál.

„Ti taky jeden navlíknu, když se ti tak líbí.“

„Aby sis mě označkovala, jo?“ zašklebil se.

Ale u prstýnků jsem neskončila. Moje zápěstí se skrývala pod záplavou barevných náramků. A můj krk? Přišla jsem si nahá, když jsem si kolem něj ráno neupnula alespoň dva řetízky.

Jednou jsme spolu leželi na lavičce v parku a on se ke mně sklonil. Pohladil mě po čelisti, přejel mi po růžovém řetízku a zašeptal: „Víš, že se mi hrozně líbí, když je nosíš takhle natěsno?“

Ten stejný mám dneska. Prsty plnými prstýnků, na které sahal, zmáčknu kůži ve výstřihu, potom si růžový řetízek sundám a strčím ho do plátěnky s potiskem kočky.

Kterou mi nesl, když jsme spolu byli na třetím rande.

Někde jsem četla, že bych se měla po rozchodu zbavit všeho, co mi ho připomíná.

Brzy mi došlo, že bych se musela zbavit i sama sebe.

Žila jsem před ním tak dlouho. Všechny ty věci se mnou žily tak dlouho. Je to prostě jenom taška. Byla se mnou dřív než on. Je se mnou i poté, co on zmizel. Stejně jako všechno moje oblečení, moje boty, můj pokoj, který jsem den po našem rozchodu přestěhovala k nepoznání, protože mi bylo fyzicky špatně z každé té vzpomínky, která tam zůstávala, která se jako šlahoun vinula po mém křesle, po mé židli, po knihovně, byl všude a já ho potřebovala jakkoli vyhnat pryč.

Přijíždí autobus.

Dveře se otevřou s povzdechem stroje, který skoro neslyším, protože mi v uších hraje Lenny Kravitz. Chystám si z peněženky přesnou částku, kterou po mně bude chtít autobusák, neb nerada čekám na vracení drobných. Jedno sluchátko si nechám v uchu, druhé vyndám, kdyby na mě náhodou chtěl mluvit.

Posadím se do levé části autobusu, na poslední dvojsedačku před pětkou. Na sedadlo vedle sebe položím plátěnku, mou plátěnku, jenom mou, nepoznamenanou kýmkoli jiným, prázdné ucho opět zašpuntuju sluchátkem, které uplynulou minutu jen tak bezcílně viselo ve vzduchu.

Tuhle cestu znám nazpaměť. Tři zastávky, než přijde čtvrtá, konečná, na níž vystupuju já. Poslední měsíce mi připadala nekonečná, protože na jejím konci na mě pokaždé čekal on a já se nemohla dočkat. Seděla jsem na sedačce, nadšení ze mě tryskalo, popohánělo autobus kupředu, anebo ho možná vlastně zpomalovalo, protože mi přišlo, že tam snad nikdy nedojedu. Ale dojela jsem a on tam čekal, usmál se na mě, objal mě, políbil, chytil za ruku a spoustu dalších hodin mě nepustil.

Poslouchala jsem tu písničku.

I‘ll be waitin‘

As long as I‘m breathin‘

I‘ll be there

Slyšela jsem tato slova a věřila jim. Věřila, že ke mně skrze ně promlouvá, protože nemohla být náhoda, že jsem ji poprvé slyšela v den, kdy jsem ho potkala.

Teď vím, že jsem tu píseň nechápala celou. Nebo ji chápat nechtěla. Neslyšela jsem to, co jsem měla slyšet doopravdy.

He broke your heart

He took your soul

You‘re hurt inside

Cause there‘s a hole

Dnes za ním nejedu. Ale na nádraží na mě čeká. Vzpomínka na něj, jeho stín, jeho paže, jsou tam a vidím, jak objímají holku, kterou jsem byla ještě nedávno, holku, která milovala, holku, která se učila věřit, že někdo může milovat ji.

Projdu jím. Zničím ho. Vypaří se.

Na chvíli.

V uších mám sluchátka, míjím neznámé lidi, přemýšlím, jestli jsem někdy někoho z nich viděla, přemýšlím, jestli někdy někdo z nich viděl mě a jeho spolu. Dojdu k přechodu, čekám tam na zelenou společně se spoustou dalších lidí, na chvíli tvoříme souvislý celek, ale za několik minut se rozprchneme každý svým směrem.

Procházím kolem růžového stánku se zmrzlinou. Za pultem s nabídkou sedí ta stejná hnědovlasá slečna, která tam seděla, když jsme tudy spolu šli úplně naposledy. Odjížděla jsem od něj, z nejlepšího víkendu ve svém životě, z víkendu, který on strávil úvahami o tom, jak se se mnou rozejde.

Tehdy se na ten stánek díval. Říkal, že až mě doprovodí na bus, možná si jeden kopeček koupí.

Měl problémy se zrakem. Přemýšlela jsem, jestli tu holku vidí. Jestli se mu líbí.

Vadilo mi, že o tom přemýšlím. Že žárlím. Pokaždé, když mě podobné myšlenky napadaly, pokaždé, když se mě začala zmocňovat úzkost způsobená tolikrát zlomeným srdcem, zlobila jsem se sama na sebe, protože on mi nikdy nedal důvod o něm pochybovat. Až do té poslední chvíle, která mě tolik překvapila a tolik ochromila.

Protože jsem myslela, že žádný důvod nemá.

Den předtím kupoval zmrzlinu mně. Šla jsem s ním do kina na film, který mě vůbec nezajímal, a sháněli jsme po městě krabičku, v níž dovnitř propašujeme tolik zmrzliny, až se na ni do konce života nebudu moct podívat.

Plán vyšel.

Když teď vidím ten kyblík plný zelené dřeně, chce se mi zvracet.

Byla to jedna z těch chvil, které jsem si chtěla navždycky zapamatovat. Přišla jsem si jako ve filmu, bylo to moc krásné, než aby se to doopravdy dělo mně, ale teď bych všechny ty vzrušující a krásné vzpomínky nejradši zničila.

Protože on s tím začal. Protože on těmi čtyřmi slovy zničil všechno.

Hlavní nádraží je plné lidí. Utíkají. Přemýšlí. Každý z nich s sebou táhne problémy, starosti, čím víc lidí se nakupí, tím víc smutku tam je.

Topím se v něm. V sobě. V nich.

Čekám na šalinu. Klepu se.

Vždycky jsem se bála jí jezdit sama. Neuměla jsem to. Koupit si lístek, nasednout, hlídat zastávky, vysednout, bylo to moc úkonů a moc stresu.

S ním jsem se o nic z toho starat nemusela. Posadila jsem se, on se skláněl nade mnou, držel můj batoh, díval se na mě, jako bych byla největší zázrak, který se mu kdy objevil před očima.

Jezdili jsme spolu odpoledne, když jsme mířili na jeho koleje.

Jezdili jsme spolu ráno, když mě vyprovázel na autobus.

Nikdy mě nenechal jít samotnou. Nechtěl, abych se bála. Teď tu ale není a já jsem sama. Mobil mám strčený v kapse džínů, bílé dráty od sluchátek se vlní od něj až k mým uším. Kolem stojí lidé. Lidé. Lidé.

Každý krok, který jsem udělala od toho, co jsem vystoupila z autobusu, jsem dělala spolu s ním.

Vidím ho. Vidím, jak se směje. Vidím jeho pihy. Vidím ho a bolí to a já stojím, jsem jako skála, nikdo není schopný to prohlédnout, všimnout si toho, jak se mnou otřásá smutek a vztek, protože to všechno zkazil, i když jsem mu nedala jediný důvod.

„Kdyby bylo něco špatně, řekni mi to, dobře?“ prosila jsem ho. A on se na mě usmál a vydechl, že ho nic nenapadá, a další den napsal, že už to nefunguje, že už si nemáme co říct a že to přece musím vidět taky.

Šalina je tady. Zastaví. Dveře se otevřou, ven vystupují cestující, vnitřek stroje je stále stejně plný, jen s jinou posádkou. Na tom mu ovšem nezáleží. On jenom převáží lidi tam a zase zpátky.

Měla bych tam nastoupit taky. Místo toho ho nechám ujet.

Potřebuju to udělat ještě naposledy.

Cestu šalinou, v níž se nakonec usadím, totiž znám moc dobře. Všechny zastávky, jejich jména, jak vypadají, kolik času mezi nimi uplyne. Jezdili jsme tam a zase zpátky vždycky jenom touhle trasou.

Klikatí se kolem jeho školy. Míří s jistotou jemu vlastní až pod jeho okna.

Sedím na sedačce, na které přede mnou sedělo tolik jiných. Snažím se nepředstavovat si je, ale možná je nakonec lepší představovat si všechny ty neznámé tváře, které existují jenom v mé hlavě, tváře lidí, kteří nikdy nikomu neublížili. Protože nevím, jestli jsou vůbec skuteční, ovšem jsou v mé moci, a tak jim to můžu nařídit. Žádná bolest. Žádná zrada.

Žádné sliby o tom, že mi neublíží jako jiní, zatímco to nakonec udělají s mnohem větší vervou a intenzitou.

Srdíčka na mých teniskách. Znovu mi na nich ulpí pohled. Znovu je začnu počítat.

Měl je rád. Měl rád i mě.

Divím se, že jsou pořád v celku a nepopraskala.

To moje totiž nepřežilo.

Vedle mě sedí nějaký muž. Co nejusilovněji se od něj odtahuju. Nechci, aby byl tak blízko, protože je to muž a protože muži ubližují, vždycky mi jenom ublížili. Což je toxická myšlenka, za kterou se nenávidím, ale zároveň v tuhle chvíli nenávidím je a bojím se, že mě ten strach jen tak neopustí.

V mých sluchátkách hraje pořád dokola ta jedna píseň. Vysmívá se mi. Mělas to čekat. Mělas to předvídat. Jako by to někdy dopadlo jinak.

Jenže já opravdu věřila. Opravdu jsem si myslela, že tohle je o tolik jiné.

A vlastně bylo. Jenže to skončilo stejně.

Nejsou nakonec všechny vztahy jenom variabilně dlouhé cesty k rozchodu? Tak proč se snažit.

V rytmu si klepu ukazováčkem do stehna. Všimnu si, že po mně pokukuje nějaký kluk. Když navážeme oční kontakt, usměje se.

(text pokračuje)

Pro více informací o knize koukněte na www.yactu.cz.