Lenka Poláčková

YA čtu, 2023

ukázka z e-knihy

1895

Narodila jsem se do rytmu valčíku a klokotání parních pístů. Do světa plného strachů, ale i nadějí. A zatímco jsem dospívala, zrovna vrcholilo to dlouhé devatenácté století.

Tenkrát se s oblibou říkávalo, že svůj patří k svému; Češi a Němci, továrníci a dělníci, buržoazie a proletariát. Všichni jsme žili ve svých vlastních, neprostupných světech, ztraceni v té obrovské, tragicky roztříštěné rakouské monarchii.

Císař a jeho vláda se pokoušeli střepy své říše slepit, ale lepili je centralizací, která jen zostřovala napětí mezi dvorem a národními vládami, a cenzurou zakazující sdílení revolučních myšlenek, jež byly pro mnohé poslední nadějí na lepší zítřky. Přestože robota byla zrušena, dělníci se stěží mohli cítit svobodní – stali se nahraditelnými součástkami výrobních procesů bez přístupu ke vzdělání i zdravotní péči.

Rozdělovala nás i naše řeč; čeština a němčina, ale ty obě znaly i zvláštní formu oslovení nižších stavů a sloužících, snad aby nikdo nikdy nezůstal na pochybách a neustále si připomínal své místo v domácnosti i ve společnosti.

A přesto – jakkoliv zvláštní byl můj svět – jsem si jistá tím, že příběh, který se mi stal, by se mohl stát v jakémkoliv jiném století. Protože jsou věci, které se nemění, a temnota, která neumírá.

1

„Vypadá jako máma, nezdá se ti?“

Přimhouřila jsem oči a zadívala se do rozšklebené sádrové tváře; bílý obličej se znepokojivě usmíval, rysy přehnané, oči nápadně hluboké, zorničky znázorněné dírkami ve vypouklých bulvách a uši roztažené doširoka. Jako by to ani nebyl člověk, ale ošklivý netopýr.

„Ne, nezdá.“

„Jenom tak trochu,“ zaváhal Ambrož a taky přimhouřil oči.

Stáli jsme tam a hleděli na maskaron pomalu zasychající na dřevěné desce. Všechny petrolejky štukatérské dílny zářily, přestože za oknem se teprve smrákalo. Ambrož si bezmyšlenkovitě utíral sádrou zamazané ruce do zástěry a bílé drobečky padaly na zem jako první sníh.

„Ani trochu,“ trvala jsem na svém.

„Tak možná je to jenom tím, že se usmívá,“ pokrčil nakonec rameny. „Je to nová forma; lidé dnes chtějí, aby se na ně i jejich domy usmívaly. Na hrůzu a nářek už není nikdo zvědavý.“

Obočí se mi váhavě stáhlo. Vážně mu připomíná mámu? Mně při pohledu na ten nepřirozený úsměv běhal po zádech mráz mnohem spíš než z pohledu na naříkající škleby. Ale nechtěla jsem bratrovi kazit radost z dokončené práce. „Mistrovi se jistě bude líbit.“

„To by tedy měla,“ rozesmál se. „Na výrobu další formy už nemáme čas. Tento týden už měly být tyhle dámy na fasádě. Nestihnou to, samozřejmě; nemluvě o těch dalších, které máme dodávat příští týden, a ještě ani netušíme, jak budou vypadat…“

„Donesla jsem ti prádlo.“

Ztichl a otočil se ke mně. Teplé světlo se mu zapletlo do vlasů. Nechával si je růst stále delší a delší, možná proto, že jednoduše neměl čas a chuť zajít si k holiči, ale spíš to byl jeho výraz vzdoru. Stejně jako odrostlé, neupravené vousy a příšerně stará, nepadnoucí vesta, která prý kdysi patřívala otci a kterou Ambrož nosil už nejméně deset let jen proto, aby demonstroval, že víc si nemůže dovolit.

Mohl, jenom nechtěl. Mistr Vyhnálek mu platil velice slušně, nejspíš i proto, že zakázek jeho štukatérské dílně každým měsícem přibývalo a v okolí nebyl nikdo jiný, kdo by vzrůstající poptávku po dekoracích stěn a fasád uspokojil.

„Taky toho máš hodně, já vím,“ odtušil vlídně, „děkuji ti, Žofi, že se o mě staráš a chodíš za mnou.“

Natahoval se po mně rukama od sádry, aby mě objal, možná jen pohladil, ale já stačila včas uskočit. „Jedeš! Chceš snad, abych to musela všechno máchat nanovo?“

Zazubil se. Rozvlnil špinavé prsty a namířil je proti mně, sádrový sníh se rozlétl všemi směry a já ho rozháněla jak dotěrné včely. Smál se mi a já se nakonec musela smát s ním.

Bavili bychom se nejspíš dál, kdyby do dílny nevešel mladší učeň Kuba; pozdravila jsem ho letmým náznakem úklony. Byl to ještě kluk, menší než já, a býval dost mlčenlivý. Vždycky, když jsem ho viděla, vzpomněla jsem si na to, co mi o něm Ambrož kdysi řekl: „Před spaním často pláče po svých rodičích.“

Šťastlivec. Když po nich hlasitě pláče, znamená to, že s nimi může být, přestože teď zrovna není. Že jsou naživu a že ho milují. Ten, kdo rodiče ztratil jednou pro vždycky, pláče po nich tišeji, hloub a vážněji než kluk, kterému se jen stýská.

„Pojď,“ vzal mě Ambrož za ruku a táhl mě z dílny.

Vyběhli jsme po příkrých schodech do podkroví, kde měli štukatéři své pokojíky. Ten bratrův jsem moc dobře znala, takže nepořádek v něm mě nemohl překvapit; poházené papíry, nedokončené kresby, na podlaze prach z rozlámaných rudek, duchna zmuchlaná v koutku postele.

„Lituji děvče, které by si tě kdy chtělo vzít, Ambroži Kotržale. Pro dobro všech dívek v Olmützu bych tě nejspíš měla příšerně zohyzdit, aby o tebe už nikdy žádná ani pohledem nezavadila.“

„Ty jsi dneska ale naježená, Žofi,“ zamračil se. „Co je to s tebou? Špatný den u Pfeifferových?“

Špatný den; jak se vlastně pozná špatný den?

Toho dne na samém konci září slunce pálilo, jako by dočista zapomnělo, že léto už je pryč. Vláha vyhnaná jeho paprsky ze zahrad svěže voněla a pozdní astry u branky Pfeifferových se předháněly v tom, která dokáže pro to smavé slunko vykouzlit krásnější odstín; purpurová, nachová, temně růžová a fuchsiová, všechny se napjatě tetelily v lehkém vánku.

Vedle takové krásy přece nezáleží na tom, že mě paní Paulina hned po probuzení tvrdě vyplísnila za zablácený koberec v předsíni, přestože ho zmastil mladý pán Leopold, když se nad ránem vrátil pod obraz Boží. Co na tom, že mě stará paní Eugenie musí každou chvíli kontrolovat, aby se přesvědčila, že jí nekradu škrobené kapesníky a neupíjím mléko, a že mě pan Pfeiffer musel při snídani zase potupně plácnout po zadku, když se dámy nedívaly…

„Co je tohle?“ vytrhla jsem se z úvah. Dřív, než mi Ambrož stačil odpovědět, vytáhla jsem zpod rozepsaného sešitu a rozložených novin tenkou německou knížku. Kropotkin: Anarchistická etika.

„Ambro, ty ses snad úplně zbláznil!“

„Nekřič,“ zasyčel a vytrhl mi ten ušmudlaný svazek z rukou.

„Nechat tohle povalovat na stole? Opravdu? Copak ty nemáš rozum?“

„Mám něco rozdělané,“ vymlouval se.

Střelila jsem očima od Ambrože zpátky ke stolu a chňapla po otevřeném sešitu. Byl napsán česky: Prokletá myšlenka o trestu a odměně se člověku vždycky a všude při uvažování plete pod nohy. Na každém kroku se setkáváme s tím hloupým pozůstatkem náboženského školení, kvůli němuž jsme dospěli k tomu, že skutek bude dobrý jedině tehdy, bude-li inspirován shůry…

Oči se mi svezly na bratrovu tvář. Cítila jsem, jak mi v krku vyschlo a ruce se mi roztřásly. Zčásti zlostí, ale mnohem víc strachem. „Ty to snad překládáš?“

Semknul rty a dětinsky přivinul ten německý spis k hrudi. „A co má být? Dělám lidstvu službu.“

„Lidstvu?“ vydralo se ze mě. „Lidstvu? A co své rodině?! Jakou službu děláš své rodině, ty hlavo dubová? Vždyť tohle je velezrada. Za tohle tě zavřou! Za tohle tě odsoudí, Ambroži!“

Při té představě mi vlastní hlas v hrdle zeslábl. Odsoudí, znělo mi v mysli pořád dokola. Odsoudí!

„Nikdo na to přece nepřijde.“

Nikdo na to nepřijde. Kolik kluků už si asi tohle říkalo? Každý! Každý z nich určitě doufal, že zrovna jemu na to nikdo nikdy nepřijde, ale když pak někdo přišel…

Měla jsem na jazyku tolik zlostných zvolání, tolik výtek, tolik lamentování, ale místo toho, abych je vychrlila ven, rty mi hrůzou zkoprněly. S rozechvělou bradou jsem před sebe natáhla ruku s uzlíkem vypraných košil.

Voněly mýdlem a podzimním sluncem. Prala jsem je společně s velkým prádlem Pfeifferových, přestože mi to nikdo nedovolil. To byl můj výraz vzdoru, moje revoluce. Vlastníma rukama jsem z nich drhla zbytky štuku, prala je a máchala, v potu tváře mandlovala a žehlila.

Z představy, že by na sobě měl jednu z těch košil, když by do jeho podkrovního pokojíku vrazili c. k. četníci, že by ji na sobě měl, když by ho spoutali a odvlekli pryč, že by ji na sobě měl, když by ho vyslýchali, věznili a soudili. Z té představy se mi břicho svíralo zoufalstvím a oči se rozpálily stoupajícími slzami.

Pochopil to. Zarputilost z jeho tváře postupně zmizela.

„Pojď sem, ty má pradlenko,“ špitl. Odložil tu nanicovatou knížku zpátky na stůl a roztáhl ruce. Sevřel mě v objetí i s rancem košil a stiskl mě tak, jako nás matka kdysi tiskla; ne jemně, ne něžně, ale silně, vřele a pevně. Tak, že se člověku z toho objetí až krátí dech, tak, že jeho pevnost cítí na kůži dlouho potom, co ho ruce blízkého opustí.

V tom objetí jsem zaplašila pláč i hněv. Mám už jenom tebe, znělo mi v duši, ale říkat jsem to nemusela. S hlavou přitisknutou na jeho hrudi jsem jasně slyšela, jak mi jeho srdce do ucha bije totéž: Mám jenom tebe, sestřičko.

„Slibuji ti, že to napříště lépe schovám.“

Nic víc mi slíbit nemohl. Ne tak, aby mi nelhal.

„Dobře.“

~

Když jsem toho večera vyšla na ulici Schneeburggasse před dům štukatérského mistra Vyhnálka, na nádraží Neugasse na konci ulice se právě rozjížděl vlak. Bílý oblak dýmu se valil rušnou alejí nedávno zasazených lip, nesl s sebou pach popela a tlejícího listí z okrasných kaštanů. Bláto pleskalo na cestě pod koly kočárů, ve kterých se páni vraceli do svých krásných nových domovů v Beamtenviertel, a od Olmützu vál mrazivý vánek.

Slunce skoro zmizelo nad zoranými poli a najednou nebylo pochyb o tom, že léto skončilo. Chlad prostoupil šerem a lampář s dlouhou tyčí přecházel od světla ke světlu, aby zaplašil noc.

A v ten moment mi mráz pronikl až pod vlněný pléd a vlasy se mi na hlavě varovně zježily. Je to tady zase!

Ruce se mi samy překřížily na prsou, dlaně třely chladné paže, žaludek se divoce roztřásl a kolem mě se stáhla temnota. V mysli mi začal pulzovat strach. Nepřirozený, nemožný strach. Srdce se mi v hrudi rozbušilo.

V takových chvílích jsem dokázala dělat jediné; jako splašený kolovrátek jsem spustila odříkání Otčenáš, zatímco mé nohy se samy pospíchaly ukrýt v domě Pfeifferových.

Teď už to bude dobré, řekl mi tenkrát farář.

Teď už to bude dobré, Žofie.

Jenže se spletl…

2

Tenkrát mi bylo deset.

Hodolany zářily v parném létě, na polích za vsí zlátla pšenice, v zahradách se pohupovala jablka a Bystřička skotačila úzkým korytem; úrodná Haná se zkrátka činila, aby dostála své pověsti.

V hostinci U Mačáků to žilo, a právě pod těmi okny, ze kterých vonělo pečené vepřové, znělo cinkání korbelů a zpěv českých písní národních, pod těmi jsme se scházeli – Madla, Šišek, Matrna, Ambrož a já.

Vždycky, když si na ty časy vzpomenu, musím se usmívat. Svět nebyl dokonalý, ale mně se takový zdál.

Máma pracovala jako švadlena a většinu dne trávila obcházením Olmützu od jedné zákaznice k druhé; měřila, předváděla, zkoušela, trpělivě poslouchala nesmyslná přání, výtky, ale i chválu, a pak po večerech skrčená u stolu šila své drobné stehy, zatímco my s Ambrožem jsme ji pozorovali zpod pruhovaných duchen.

Ambrož byl zvyklý o mě pečovat, když byla pryč, a já jeho společnost milovala. Tehdy mi připadal jako neohrožený rytíř; velký, silný, dospělý. Dnes se to zdá tak hloupé! Vždyť je jen o čtyři roky starší než já. Jenže když je člověku deset let, čas se mu jeví dočista jinak. A stejně dospělí a velcí se mi zdáli i Ambrožovi kamarádi.

Matrna, totiž Matěj, byl čtvrtý z pěti dětí českého uzenáře Trny. Oba jeho starší bratři vyrostli s přezdívkou; Jan Jatrna a Pepa Petrna, a přestože si už nikdo nepamatoval, kdy a proč vlastně ta divná jména vznikla, pro Matěje znamenala jediné: od narození mu všichni říkali Matrno, a právě pod tou přezdívkou ho znaly celé Hodolany. Byl nemožně chytrý, ne snad proto, že by se do noci připravoval do školy, spíš naopak; ve volných chvílích doučoval Andulu, děvečku z gruntu Bachových, která se toužila vyučit kuchařkou, přestože se nedokázala sama ani podepsat. A opravdu jí pomohl, tak jako dědovi Klimkovi se záplavou úředních lejster a soudních obsílek, které se na něj sesypaly, když se ho jeho synovec pokusil úředně vystěhovat ze společné chalupy. V Hodolanech zkrátka každý věděl, že pro učenou radu se chodí za uzenářovic Matrnou a že ten hodný kluk nikdy nikoho neodmítne.

Vašek Šimáčků mu tenhle věhlas vždycky strašně záviděl. Snad proto, že jeho si doma nikdo pořádně nevšímal a jeho jméno se neustále pletlo a ztrácelo v záplavě jmen jeho sourozenců, bratranců a sestřenic. A tak se nad ním Madla jednoho dne slitovala a překřtila ho na Šiška. Byl z toho doslova v sedmém nebi. Své nové jméno miloval, přestože mu moc nelichotilo; sám byl trochu moc dlouhý, hubený a křivolaký. S nepoddajnou blonďatou kšticí na hlavě zdálky opravdu vypadal jako nezralá smrková šiška na větvi.

Kluci mě mezi sebou trpěli jen díky Ambrožovi. Byla jsem něco jako jejich malý skřítek pro štěstí a jejich výmluva. Nechodili se jen tak bezcílně potloukat po okolí – chodili přece hlídat Žofku Kotržalovou.

No a pak tu samozřejmě byla Madla, srdce i duše celého toho našeho malého podniku. Byla nejmladší ze tří sester Malých, které mi vždycky připadaly jako tři princezny z pohádky. A jak už to tak bývá, když jsou v pohádce tři princezny, ta nejmladší z nich je tou nejkrásnější. Jejich rodina vlastnila tkalcovskou výrobnu, kde naše máma kupovala látky, navíc neměly žádného bratra, takže kdo by se o dívky ucházel,
ucházel by se zároveň i o celé to jejich lákavé tkalcovské království. Bůh ví, že o nápadníky nouzi neměly.

I nás držela Madla všechny pohromadě; táhlo nás to k ní jak můry k lampě, jak mravence k cukrové homoli, a my si užívali každou chvíli s ní.

Jenže už na začátku toho posledního léta visel ve vzduchu divný smutek. Všichni jsme moc dobře věděli, že cosi křehkého nenávratně končí. Kluci ukončili obecnou školu, Ambrož měl na podzim nastoupit do učení k truhlářům, Šiška čekala od srpna práce dělníka ve sladovně a Matrnu po výslovné přímluvě třídního učitele Pšeničky přijali na německé gymnázium v Olmützu.

Snažili se tvářit, jako by se nic nedělo, jako by se nic změnit nemělo, ale byla to lež.

Rozpálené dlažební kostky mě hřály do stehen a ulicí se táhl letní vánek s vůní čekanek. Seděli jsme v úzkém stínu podél stěny Mačákovic hospody, sálající horko zaplašilo všechnu zábavu, ale já chtěla tu bezstarostnou náladu vrátit zpátky. „Pojďte hrát na schovku!“

„Ty seš takové camfrňoch, Žofko…“ ušklíbl se Šišek.

„Ale vlastně proč ne?“ zarazil ho Matrna. „Když si jasně vymezíme přiměřeně velký prostor, může to být dobrá zábava. Co třeba mezi tratí, Bystřičkou a severní cestou?“

„A zapikávat se budeme u toho javora mezi poli,“ přisadil Ambrož.

„Budiž,“ souhlasila Madla, „ale Žofka piká první, protože to vymyslela.“

Tvář se mi protáhla v žalostné grimase. Já? Já se přece chtěla schovávat! Milovala jsem to divoké vzrušení, které rozehrává všechny nervy v těle, milovala jsem to napětí, když člověk číhá, když se krčí ve své skrýši, když malou škvírou nenápadně vyhlíží ven a neví a doufá a vyčkává. Bývala jsem kdysi tak statečná.

„Vezmu to za Žofku,“ přihlásil se Ambrož. Můj hrdina!

„Domluveno!“

Vyrazila jsem jako o závod. Skokem přes vysokou trávu, bosýma nohama do kypré země, sukně mi vlála kolem kolen a tváře horkem rudnuly. Schovala jsem se do keře slivoně; zrovna začínala zrát a některé z jejích žlutých špendlíků už pod šťavnatou kyselostí skrývaly i sladkou chuť. A zrovna když jsem si svou skrýš nemohla víc vynachválit, zašustila tráva za mými zády.

To se na křivou jabloň v úvozu zrovna škrábal Matrna.

Musela jsem se mu smát. Můj Ambrož by se do té nízké koruny vyhoupl jako nic, ale chudáček Matrna se nahoru drápal jako topící se kotě. Kůra se mu pod nohama drolila a kudrnaté vlasy posměšně poskakovaly na hlavě.

Vždycky mi připomínaly vlašské ořechy. Chodívali jsme na ně hned začátkem podzimu, ještě dřív, než byly zralé. Stloukali jsme je ze stromů házením klacků a nedočkavě jsme ty hořkosladké plody ze skořápek dolovali, tak jako zlatokopové na dalekém západu rvou bohatství z nitra hor a skal.

A právě ten ne úplně zralý vlašský ořech, vlnitý a členitý, žíhaný divokou kresbou medových a karamelových čar, ten se nápadně podobal vlasům Matrny.

Konečně se vydrápal nahoru a všiml si mě. Přiložil prst ke rtům, abych byla zticha – a to přesně jsem taky měla v plánu.

Netrvalo dlouho a já znovu uslyšela šustit kroky. Slyšela jsem i Ambrožovo tiché pohvizdování. Srdce se mi roztančilo vzrušením a hlava se stahovala mezi ramena.

„Nepoučíš se a nepoučíš!“ zvolal Ambrož zvesela. Lekla jsem se, než mi došlo, že nemluvil na mě. „Nemůžeš přece umět všechno, Matrno!“

„Možná neumím šplhat, ale třeba mám jiný, lepší plán.“

Chce mě prásknout! Chce mě prozradit, protože ví, že běhám nejpomaleji! Prevít jeden.

„To jsem žádostiv,“ ušklíbl se Ambrož.

„Předběhnu tě!“ V ten moment Matrna skočil ze stromu nemotorně jak vyplašená slepice z plotu a rozběhl se k javoru mezi poli, až pod ním zem duněla.

„To určitě!“ smál se Ambrož, když pelášil za ním.

Neprásknul mě.

Z mé dokonalé skrýše mě tenkrát vyštvali až podvečerem probuzení komáři a bolavé břicho nacpané k prasknutí nedozrálými špendlíky. Nikdo mě v tom hnízdě z pichlavých větví najít nedokázal a já byla šťastná a spokojená jako blecha. Malá, veselá blecha v teplém kožichu.

Kdybych jen byla tušila, že ta bezstarostná radost skončí tak brzy, vážila bych si jí víc? Byla bych vděčnější, kdybych věděla, jak rychle to poslední léto pomine? Kdo ví…

Jisté je jen to, že právě v tenhle horký letní den mi v paměti neodbytně uvízl Matrnův lišácký úsměv. Nechápala jsem proč ani jak, ale když pak holky na měšťance básnily o snových chlapcích, o hlubokých očích a širokých ramenou, já si dokázala představit jen rudého Matrnu, který se kdysi dávno vydrápal na starou jabloň v úvozu.

(text pokračuje)

Pro více informací o knize koukněte na www.yactu.cz.