Copyright © 2015 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 2015

Original English title: FINDERS KEEPERS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-815-2 (mobi)

ISBN 978-80-7593-814-5 (ePub)

Se vzpomínkou

na Johna D. MacDonalda

„Poklady nacházíme v životě tehdy, když sestoupíme do propasti.“

Joseph Campbell

„Sračky jsou hovno.“

Jimmy Gold

ČÁST I. Zakopaný poklad

1978

„Probuď se, génie.“

Rothstein se nechtěl probudit. Na to byl ten sen příliš dobrý. Zdálo se mu o jeho první manželce z doby pár měsíců před tím, než se tou první manželkou stala. Bylo jí sedmnáct a byla dokonalá od hlavy až k patě. Nahá a zářivá. Oba byli nazí. Jemu bylo devatenáct a měl špínu za nehty, ale to jí nevadilo, aspoň tehdy ne, protože měl hlavu plnou snů a to ji v té době zajímalo. Věřila na sny ještě víc než on, a měla pravdu, že na ně věřila. V tomto snu se smála a hmatala po jedné jeho součásti, která se dala uchopit nejlíp. Pokusil se ponořit do snu hlouběji, ale nějaká ruka mu začala třást ramenem a sen praskl jako mýdlová bublina.

Už mu nebylo devatenáct a nebydlel ve dvoupokojovém bytě v New Jersey, do osmdesátky mu chybělo půl roku a žil na farmě v New Hampshiru, kde měl být podle své závěti i pochovaný. V jeho ložnici byli lidé. Přes obličej měli lyžařské masky, jeden červenou, druhý modrou a třetí kanárkově žlutou. Uviděl to a pokusil se věřit, že je to jenom další sen – že ten líbezný sklouzl do noční můry, jak se občas stávalo –, ale pak ta ruka pustila jeho paži, chytila ho za rameno a převalila ho na podlahu. Udeřil se do hlavy a vykřikl.

„Nech toho,“ ozval se ten ve žluté masce. „Chceš ho poslat do bezvědomí?“

„Koukněte na tohle,“ ukázal ten v červené masce. „Postavil se mu, dědkovi. To musel mít sakra dobrý sny.“

Muž v modré masce, který s ním předtím třásl, řekl: „To se mu chce jenom chcát. V tomhle věku se jim už jinak nepostaví. Můj děda…“

„Zmlkni,“ okřikl ho ten ve žluté masce. „Tvůj děda nikoho nezajímá.“

Rothstein byl stále omámený a omotaný roztřepenými závoji spánku, ale věděl, že má problém. Na mysli mu vytanula dvě slova: vloupání a loupež. Zvedl pohled k trojici, která se zhmotnila v jeho ložnici. Stará hlava ho bolela (na pravém spánku bude mít obrovskou modřinu, protože bral léky na ředění krve) a do levé strany hrudního koše mu bušilo srdce s nebezpečně ztenčenými stěnami. Tyčili se nad ním, ti tři muži s rukavicemi na rukou, v kostkovaných podzimních bundách a děsivých maskách. Vloupali se k němu, a co teď, když bydlí pět mil od města.

Rothstein posbíral myšlenky, jak nejlépe dovedl, zahnal spánek a řekl si, že je na téhle situaci přece jen něco dobrého: pokud nechtějí, aby jim viděl do tváře, tak mají v úmyslu ponechat ho naživu.

Možná.

„Pánové,“ začal.

Pan Žlutý se zasmál a ukázal mu vztyčené palce. „Dobrý začátek, génie.“

Rothstein přikývl, jako by dostal pochvalu. Pohlédl na hodiny u postele, uviděl, že je čtvrt na tři ráno, pak se znovu podíval na pana Žlutého, který byl možná jejich vůdce. „Moc peněz nemám, ale klidně si je vezměte. Jen když odejdete a nic mi neuděláte.“

Zadul vítr a zachrastil podzimním listím o západní stranu domu. Rothstein si uvědomil, že se letos poprvé spustil kotel topení. Copak nebylo ještě před chvílí léto?

„Podle našich informací jich nemáš až tak málo.“ To byl pan Červený.

„Ticho.“ Pan Žlutý natáhl k Rothsteinovi ruku. „Vstaň z té podlahy, génie.“

Rothstein se chopil nabízené ruky, roztřeseně se dostal na nohy, pak se posadil na postel. Ztěžka dýchal, ale příliš dobře si uvědomoval (uvědomování si vlastní osoby bylo po celý život jeho prokletím i požehnáním), jaký obrázek musí skýtat: stařec v plandavém modrém pyžamu, z vlasů zbývají jen řídké nadýchané obláčky nad ušima. Tohle se stalo ze spisovatele, který v roce, kdy byl JFK zvolen prezidentem, pózoval na obálce časopisu Time: JOHN ROTHSTEIN, SAMOTÁŘSKÝ GÉNIUS AMERIKY.

Probuď se, génie.

„Vydýchej se,“ radil mu pan Žlutý. Mluvil starostlivě, ale Rothstein mu nedůvěřoval. „Pak půjdeme do obýváku, kde si povídají normální lidi. Nespěchej. Uklidni se.“

Rothstein dýchal pomalu a zhluboka a srdce se mu trochu uklidnilo. Snažil se myslet na Peggy, na její prsa velikosti čajového šálku (malá, ale dokonalá) a dlouhé hladké nohy, ale ten sen byl pryč stejně jako Peggy, ze které se stala stará bába žijící v Paříži. Za jeho peníze. Aspoň že Yolanda, jeho druhý pokus o manželské štěstí, byla po smrti, čímž skoncovala s alimentační povinností.

Muž v červené masce odešel z ložnice a Rothstein uslyšel, jak mu prohrabávají pracovnu. Něco spadlo. Otvírali a zavírali zásuvky.

„Už je líp?“ zeptal se pan Žlutý, a když Rothstein přikývl, řekl: „Tak půjdeme.“

Rothstein se nechal odvést do malého obývacího pokoje, s panem Modrým po levém boku a panem Žlutým po pravém. Přehrabování v jeho pracovně pokračovalo. Pan Červený brzy otevře skříň, odstrčí dvě saka a tři svetry a objeví sejf. Bylo to nevyhnutelné.

To nebude vadit. Pokud tam nechají zápisníky, a proč by si je brali? Takoví dacani se vždycky zajímají jenom o peníze. Nejspíš nedokážou přečíst nic náročnějšího než dopisy v Penthouse.

Jenže mužem ve žluté masce si nebyl jistý. Ten působil sečtěle.

V obývacím pokoji svítily všechny lampy a závěsy nebyly zatažené. Bdělí sousedé by se mohli divit, co se v domě starého spisovatele děje… kdyby nějaké měl. Ti nejbližší byli dvě míle odsud po hlavní silnici. Neměl žádné přátele, nikdo ho nenavštěvoval. Když se občas objevil podomní obchodník, vypoklonkoval ho. Rothstein byl prostě starý podivín. Spisovatel v důchodu. Poustevník. Daně platil, takže ho všichni nechávali na pokoji.

Modrý a Žlutý ho dovedli ke křeslu otočenému k televizoru, málokdy zapnutému, a když se okamžitě neposadil, pan Modrý ho do křesla vtlačil.

„Pomalu!“ okřikl ho Žlutý a Modrý kousek poodstoupil, jen cosi zamumlal. Takže tu opravdu velel pan Žlutý. Pan Žlutý byl vůdce smečky.

Sklonil se nad Rothsteinem a rukama se opřel o kolena v manšestrácích. „Chceš trochu něčeho na uklidnění?“

„Jestli myslíte alkohol, přestal jsem pít před dvaceti lety. Na doktorův příkaz.“

„To seš dobrej. Chodíš na schůze?“

„Nebyl jsem alkoholik,“ ohradil se Rothstein rozzlobeně. Bláznivé, zlobit se v takové situaci… nebo ne? Kdo ví, jak má člověk reagovat, když ho uprostřed noci vyženou z postele muži v barevných lyžařských maskách? Uvažoval, jak by takovou scénu asi napsal, a nemohl na nic přijít. O takových situacích nepsal. „Lidé předpokládají, že všichni bílí spisovatelé dvacátého století musejí být alkoholici.“

„Dobře, dobře,“ řekl pan Žlutý. Jako by konejšil protivné dítě. „Vodu?“

„Ne, děkuji vám. Chci, abyste vy tři odešli, takže k vám budu upřímný.“ Napadlo ho, jestlipak pan Žlutý zná základní pravidlo lidské komunikace: když někdo řekne, že k vám bude upřímný, většinou se chystá hrnout na vás lži rychleji, než kluše kůň. „Peněženku mám na prádelníku v ložnici. Je v ní něco přes osmdesát dolarů. Na krbové římse stojí keramická čajová konvice…“

Ukázal na ni. Pan Modrý se otočil a podíval se tím směrem, ale pan Žlutý ne. Pan Žlutý se dál pozorně díval na Rothsteina a jeho oči za maskou vypadaly skoro pobaveně. Nezabírá to, pomyslel si Rothstein, ale vytrval. Když teď byl docela probuzený, byl nejen vystrašený, ale taky pořádně vzteklý, i když věděl, že by to raději neměl dávat najevo.

„Tam si schovávám peníze na domácnost. Padesát nebo šedesát dolarů. Víc jich v domě není. Vezměte si je a jděte.“

„Zasranej lháři,“ řekl pan Modrý. „Máš mnohem víc, dědo. Víme to. Věř mi.“

Jako by se tu odehrávala divadelní hra a ta věta byla narážka, protože pan Červený z pracovny zakřičel: „Bingo! Našel jsem sejf! Velkej!“

Rothstein věděl, že ho muž v červené masce najde, ale stejně se mu sevřelo srdce. Bylo hloupé nechávat si doma hotovost, neměl k tomu žádný důvod kromě nechuti vůči kreditním kartám, šekům, akciím a dalším finančním prostředkům, ke všem těm lákavým řetězům, které připoutávaly americké občany k tíživému a v důsledku ničivému kolotoči dluhů a utrácení. Ale ta hotovost by mohla být jeho záchranou. Hotovost se dá nahradit. Ale ty zápisníky, jichž bylo víc než sto padesát, byly nenahraditelné.

„Takže kombinaci,“ ozval se pan Modrý. Luskl prsty v rukavicích. „Vyklop ji.“

Rothstein měl takový vztek, že skoro odmítl. Podle Yolandy byl vztek jeho celoživotní základní rozpoložení („Nejspíš už od tý tvý zatracený kolíbky,“ vyjádřila se), ale zároveň byl unavený a vyděšený. Kdyby se vzepřel, vytlučou to z něho. Třeba by dostal i další infarkt, a ten by ho skoro určitě dorazil.

„Když vám dám kombinaci k sejfu, vezmete si peníze, co v něm jsou, a odejdete?“

„Pane Rothsteine,“ řekl pan Žlutý tak laskavě, že to znělo upřímně (a tudíž bizarně), „nejste v situaci, kdy můžete smlouvat. Freddy, běž pro tašky.“

Rothstein ucítil závan studeného vzduchu, když pan Modrý, známý též jako Freddy, vyšel kuchyňskými dveřmi ven. Pan Žlutý se mezitím znovu začal usmívat. Rothstein ten úsměv už nesnášel. Ty červené rty.

„No tak, génie – spusť. Čím dřív začneš, tím dřív budeme hotoví.“

Rothstein vzdychl a odříkal kombinaci k sejfu Gardall ve skříni v pracovně. „Trojka vlevo dvě otáčky, třicet jedna vpravo dvě otáčky, osmnáct vlevo jedna otáčka, devadesát devět vpravo jedna otáčka, pak zpátky na nulu.“

Červené rty za maskou se roztáhly, až se ukázaly zuby. „To jsem si mohl myslet. Tvoje datum narození.“

Když Žlutý volal kombinaci na muže u sejfu, Rothstein došel k několika nepříjemným závěrům. Pan Modrý a pan Červený si přišli pro peníze a pan Žlutý si možná vezme svůj podíl, ale hlavním cílem muže, který mu neustále říkal génie, peníze zřejmě nebyly. Jako by to chtěl potvrdit, v dalším závanu studeného vzduchu zvenčí se znovu objevil pan Modrý. Měl čtyři prázdné plátěné tašky, zavěšené po dvou na ramenou.

„Podívejte se,“ obrátil se Rothstein na pana Žlutého, vyhledal jeho pohled a upřeně se mu zadíval do očí. „Nedělejte to. Z toho sejfu stojí za to vzít jenom peníze, nic jiného. Ten zbytek je jenom hromada různých škrábanic, ale pro mě jsou důležité.“

Pan Červený z pracovny zavolal: „Pro pána jána, Morrie! Padli jsme na jackpot! To mě podrž, tady je hromada prachů! Ještě v bankovních obálkách! Desítky obálek!“

Nejméně šedesát, mohl by říct Rothstein, možná i osmdesát. V každé čtyři sta dolarů. Od Arnolda Abela, mého účetního v New Yorku. Jeannie vybírá šeky na útratu a nosí mi obálky s hotovostí a já je strkám do sejfu. Jenže utratím málo, protože Arnold platí velké účty přímo z New Yorku. Jednou za čas dám Jeannie dýško a něco taky pošťákovi o Vánocích, ale jinak hotovost skoro nepotřebuji. Takhle to šlo celé roky, a proč? Arnold se nikdy neptá, na co peníze používám. Možná si myslí, že si sem zvu nějakou call girl. Možná si myslí, že sázím v Rockinghamu na koníčky.

Ale jedna věc je na tom legrační, mohl by říct panu Žlutému (známému rovněž jako Morrie). Nikdy jsem se totiž nezeptal sám sebe. Stejně jako jsem se sám sebe neptal, proč pořád píšu a plním jeden notes za druhým. Něco tak prostě je.

Mohl to všechno říct, ale mlčel. Ne kvůli tomu, že by pan Žlutý nerozuměl, ale protože ten vědoucí úsměv červených rtů říkal, že by rozumět mohl.

A bylo by mu to jedno.

„Co je tam ještě?“ zavolal pan Žlutý. Nespouštěl oči z Rothsteina. „Krabice? Krabice s rukopisy? Té velikosti, jak jsem ti říkal?“

„Žádný krabice, ale zápisníky,“ hlásil pan Červený. „Ten zasranej sejf je jich plnej.“

Pan Žlutý se usmál a stále se díval Rothsteinovi do očí. „S ručně psaným textem? Takhle pracuješ, génie?“

„Prosím,“ řekl Rothstein. „Prostě je tam nechte. Ten materiál nemá nikdo vidět. Nic z toho ještě není hotové.“

„A taky nikdy nebude, to si myslím já. Akorát si všechno křečkuješ.“ Ta jiskra v očích – kterou Rothstein považoval za irský rys – zmizela. „Hele, přece už nepotřebuješ publikovat nic dalšího, ne? Přece tě nic z finančního hlediska nenutí. Dostáváš tantiémy za Běžce. A za Běžce v akci. A za Běžec zpomaluje. Za tu slavnou trilogii s Jimmym Goldem. Pořád se prodává. Učí se o ní na vysokých školách v celé naší slavné zemi. Díky spolčení učitelů literatury, kteří si myslí, že ty a Saul Bellow jste největší hvězdy, vás musejí kupovat studenti jako povinnou četbu. Pěkně jste si to zavedli, co? Proč riskovat a publikovat něco dalšího, co by mohlo nabourat tvoji neposkvrněnou zlatoskvoucí pověst? Můžeš se tady schovávat a předstírat, že zbytek světa neexistuje.“ Pan Žlutý zavrtěl hlavou. „Kamaráde, dáváš pojmu análně retenční úplně nový význam.“

Pan Modrý pořád postával mezi dveřmi. „Co mám teda dělat, Morrie?“

„Pusťte se s Curtisem do toho. Všechno sbalte. Jestli v taškách nebude dost místa na všechny ty zápisníky, rozhlídněte se kolem. Dokonce i taková poustevnická krysa musí mít nejmíň jeden kufr. A nezdržujte se s počítáním peněz. Chci odsud vypadnout co nejdřív.“

„Tak jo.“ Pan Modrý – Freddy – odešel.

„Nedělejte to,“ řekl Rothstein a vyděsilo ho, jak se mu třese hlas. Někdy zapomínal, jak je starý, ale dnes v noci ne.

Ten, který se jmenoval Morrie, se k němu sklonil a dírami ve žluté masce se na něj zahleděly zelenošedé oči. „Chci něco vědět. Jestli řekneš pravdu, možná ti ty zápisníky necháme. Budeš ke mně upřímný, génie?“

„Budu se snažit,“ řekl Rothstein. „A já si tak nikdy neříkal, víte. Géniem mě nazvali v Time.“

„Ale vsadím se, žes jim žádnou stížnost neposílal.“

Rothstein neřekl nic. Parchant, pomyslel si. Mazaný parchant. Nic tu nenecháš, že? Je úplně jedno, co řeknu.

„Chci vědět tohle – proč jsi proboha nemohl nechat Jimmyho Golda na pokoji? Proč jsi ho musel takhle ponížit a zarýt mu obličej do bahna?“

Ta otázka byla tak nečekaná, že Rothstein nejdřív netušil, o čem Morrie mluví, i když Jimmy Gold byl jeho nejslavnější postava, díky které si ho budou lidi pamatovat (za předpokladu, že si ho díky něčemu pamatovat budou). Stejný článek v Time, který označil Rothsteina za génia, nazval Jimmyho Golda „americkou ikonou zoufalství v zemi nadbytku“. Pěkná kravina, ale zvedla prodej.

„Jestli chcete říct, že jsem měl přestat hned po Běžci, nejste sám.“ Ale skoro, mohl by dodat. Běžec v akci upevnil jeho pověst významného amerického spisovatele a Běžec zpomaluje byl vrcholem jeho kariéry: kritika ho vychvalovala do nebes a na žebříčku bestsellerů v New York Times se držel dvaašedesát týdnů. Taky mu vynesl Státní knižní cenu – ne že by si pro ni šel osobně. „Illiada poválečné Ameriky,“ stálo v nominaci a myslel se tím nejen poslední díl, ale trilogie jako celek.

„Netvrdím, že jsi měl po Běžci přestat,“ řekl Morrie. „Běžec v akci byl stejně dobrý, možná ještě lepší. Byli opravdoví. Jde o ten poslední díl. Člověče, to teda byla sračka. Reklama? To jako fakt, reklama?“

Pan Žlutý pak udělal něco, z čeho se Rothsteinovi sevřelo hrdlo a břicho se mu proměnilo v kámen. Pomalu, skoro zamyšleně, si stáhl žlutou masku, takže se objevil mladý muž typického vzezření bostonského Ira: zrzavé vlasy, zelenavé oči a bledá pleť, která se vždycky spálí a nikdy neopálí. K tomu ty divně červené rty.

„Dům na předměstí? Ford sedan před barákem? Manželka a dvě malé dětičky? Všichni jsou prodejní, tohle se snažíš sdělit? Všichni se nechají nakazit?“

„V těch zápisnících…“

V těch zápisnících byly další dva romány s Jimmym Goldem, to se snažil říct, a ty ten kruh uzavíraly. V prvním Jimmy pochopí prázdnotu svého života na předměstí a opustí rodinu, zaměstnání a pohodlný dům v Connecticutu. Odejde pěšky, jenom s ruksakem s pár svršky na zádech. Stane se starší verzí kluka, který odešel ze školy, odmítl svou materialistickou rodinu a po jednom prochlastaném víkendu stráveném toulkami po New Yorku se rozhodl vstoupit do armády.

„V těch zápisnících co?“ zeptal se Morrie. „No tak, génie, mluv. Pověz mi, proč jsi mu musel podrazit nohy a ještě mu šlápnout na hlavu.“

V díle Běžec míří na západ se stane znovu sám sebou, chtěl Rothstein říct. Svým vlastním já. Jenže pan Žlutý teď ukázal tvář a z pravé přední kapsy kostkované bundy vytahoval pistoli. Vypadal truchlivě.

„Vytvořil jsi jednu z největších postav americké literatury, a pak se na ni vysereš,“ řekl Morrie. „Člověk, který tohle může udělat, si nezaslouží žít.“

V Rothsteinovi znovu zaburácel vztek, což pro něj bylo milé překvapení. „Jestli si tohle myslíte,“ řekl John Rothstein, „tak jste nikdy nepochopil ani slovo z toho, co jsem napsal.“

Morrie namířil pistoli. Ústí vypadalo jako černé oko.

Rothstein na něj namířil artritidou zkřivený prst, jako by také držel pistoli, a spokojeně si všiml, že Morrie zamžikal a trochu sebou škubl. „Nech si tu svoji pitomou literární kritiku. Té jsem si užil dávno předtím, než ses narodil. Kolik ti vlastně je, dvaadvacet? Třiadvacet? Co ty víš o životě, natož o literatuře?“

„Dost na to, abych věděl, že všichni nejsou prodejní.“ Rothstein si s úžasem všiml, že ty irské oči přetékají slzami. „Nepoučuj mě o životě, když ses posledních dvacet roků schovával před světem jako krysa v díře.“

Tahle stará výtka – jak se opovažuješ opustit výsluní slávy? – byla poslední jiskrou, která rozpálila Rothsteinův vztek naplno – vztek, při kterém lítaly sklenice a tříštil se nábytek a který by poznala jak Peggy, tak Yolanda –, a on byl rád. Lepší umřít zuřivý, než přikrčeně škemrat.

„Jak chceš moji práci zpeněžit, napadlo tě to? Nejspíš ano. Předpokládám, že víš, že stejně tak by ses mohl snažit prodat ukradený Hemingwayův zápisník nebo Picassův obraz. Ale tvoji kamarádi nejsou tak vzdělaní jako ty, že? Poznám to podle toho, jak mluví. Vědí to, co ty? Určitě nevědí. Ale tys jim nakecal kdoví co. Ukázal jsi jim holuba na střeše a řekl jim, že snese dost zlatých vajec pro všechny. Podle mě jsi toho schopný. Myslím, že máš v hlavě moře slov. Jenže podle mě je to moře hodně mělké.“

„Sklapni. Mluvíš jako moje matka.“

„Jsi obyčejný zloděj, příteli. A je hodně hloupé ukrást něco, co nikdy nedokážeš prodat.“

„Sklapni, génie, varuju tě.“

Rothstein si pomyslel: A co když zmáčkne spoušť? Už žádné prášky. Žádné výčitky kvůli minulosti a hromádkám rozbitých vztahů, které jsem cestou nechal za sebou jako řadu rozbitých aut. Už žádné obsesivní psaní, hromadění jednoho notesu za druhým jako hrstky králičích bobků roztroušených po lesní stezce. Kulka do hlavy by možná nebyla tak špatná. Lepší než rakovina nebo alzheimer, ten velký strašák každého, kdo se celý život živil mozkem. Samozřejmě se objeví titulky, a těch jsem si užil spousty už před tím zatraceným článkem v Time… ale jestli ten kluk stiskne spoušť, aspoň je nebudu muset číst.

„Jsi hlupák,“ řekl Rothstein. Najednou se cítil přímo rozjařený. „Myslíš, že jsi chytřejší než ti druzí dva, ale nejsi. Oni aspoň chápou, že peníze se dají utratit.“ Předklonil se a zahleděl se do toho bledého pihovatého obličeje. „Víš co, chlapečku? Přesně takoví lidi jako ty dělají čtenářům špatné jméno.“

„Naposled tě varuju,“ ucedil Morrie.

„Táhni k čertu s tím svým varováním. Táhni k čertu i se svojí matkou. Buď mě zastřel, nebo vypadni z mého domu.“

Morris Bellamy ho zastřelil.

2009

První hádka kvůli penězům v domácnosti Saubersových – aspoň první, kterou děti zaslechly – se odehrála jednoho dubnového večera. Peter a Tina Saubersovi byli v obývacím pokoji, Pete psal domácí úkol a Tina se dívala na DVD se SpongeBobem. Už ho předtím viděla, mockrát, ale nikdy ji nepřestal bavit. To bylo štěstí, protože poslední dobou neměli v domácnosti Saubersových přístup k televiznímu kanálu Cartoon Network. Tom Saubers před dvěma měsíci kabelovku odhlásil.

Tom a Linda Saubersovi byli v kuchyni, kde Tom právě zavíral svůj starý batoh nacpaný energetickými tyčinkami, krabičkou nakrájené zeleniny, dvěma láhvemi vody a plechovkou coly.

„Jsi cvok,“ řekla Linda. „Vždycky jsem věděla, že musí být po tvém, ale tímhle to dostáváš na úplně novou úroveň. Jestli si chceš nařídit budík na pátou, fajn. Můžeš vyzvednout Todda, v šest budete u Městského centra, a i tak budeš v té frontě první.“

„Kéž by,“ odpověděl Tom. „Todd říká, že minulý měsíc byla v Brook Parku taky burza práce a lidi se začali stavět do fronty už den předem. Den předem, Lin!“

„Todd toho namluví. A ty mě poslouchej. Vzpomínáš, jak Todd říkal, že Pete a Tina budou nadšení ze závodů monstertrucků…“

„Tohle nejsou závody náklaďáků, ani koncert v parku, ani ohňostroj. Tohle je náš život.“

Pete zvedl hlavu od domácího úkolu a na chvilku se zahleděl do očí své mladší sestry. Tina výmluvně pokrčila rameny: Prostě rodiče. Pete se vrátil k algebře. Ještě čtyři úlohy, a bude moci jít na návštěvu k Howiemu. Zjistí, jestli Howie nemá nějaké nové komiksy. Pete ale neměl žádné na výměnu, jeho kapesné se odebralo do stejných končin jako kabelová televize.

V kuchyni zatím Tom začal přecházet sem a tam. Linda ho dohnala a jemně ho chytila za loket. „Vím, že je to náš život,“ řekla.

Mluvila potichu, částečně kvůli tomu, aby je děti nezaslechly a nebyly nervózní (věděla, že Pete už nervózní je), ale hlavně aby trochu zmenšila dusno. Věděla, jak Tomovi je, a srdce jí nad ním usedalo. Bát se bylo zlé. Být ponížený, protože nedokázal splnit to, co chápal jako svoji hlavní povinnost, totiž uživit rodinu, bylo horší. A ponížení ani není to správné slovo. On se styděl. Deset let pracoval u realitky Jezerní pobřeží, stabilně patřil k jejich nejlepším prodavačům, jeho usměvavá fotka často visela v hlavní kanceláři. Peníze, které Linda nosila za učení třeťáků ve škole, byly jenom třešinka na dortu. Potom na podzim roku 2008 šla ekonomika šupem ke dnu a Saubersovi se stali rodinou s jediným příjmem.

Nebylo to tak, že by Toma dočasně propustili a mohli mu znovu zavolat, až se trh zlepší. Z realitní agentury Jezerní pobřeží teď byla prázdná budova počmáraná graffiti a vpředu s cedulí NA PRODEJ NEBO K PRONÁJMU. Bratři Reardonovi, kteří ten podnik zdědili po otci (a jejich otec zase po svém otci), měli celé jmění v akciích a skoro o všechno přišli, když se trh propadl. Lindu nijak neutěšovalo, že Tomův nejlepší přítel Todd Paine je na stejné lodi. Považovala Todda za troubu.

„Viděl jsi předpověď počasí? Já ano. Bude chladno. Ráno mlhy od jezera, možná i mrznoucí mrholení. Mrznoucí mrholení, Tome.“

„Dobře. Doufám, že to tak bude. Nebude tam takový nával a zlepší se mi šance.“ Vzal ji za lokty, ale jemně. Nijak jí netřásl, nekřičel na ni. To přišlo později. „Já prostě musím něco sehnat, Lin, a burza práce je letos na jaře moje nejlepší možnost. Chodím po ulicích a hledám…“

„Já vím…“

„A nic tu není. Doslova nic. No jo, pár míst v docích a něco na stavbě v obchodní zóně u letiště, ale umíš si mě představit, že bych dělal takovou práci? Mám patnáct kilo nadváhu a jsem dvacet roků z formy. Možná v létě najdu něco v centru – třeba někde za pultem –, pokud se situace trochu zlepší… ale taková práce by byla špatně placená a nejspíš dočasná. Takže Todd a já tam jdeme o půlnoci a budeme stát ve frontě, dokud se zítra ráno ty dveře neotevřou, a já ti slibuju, že se vrátím s prací, kde si pořádně vydělám.“

„A nejspíš taky s bacilem, který od tebe všichni chytíme. Pak můžeme šetřit na jídle, abychom měli na doktory.“

To byla ta chvíle, kdy na ni začal mít opravdu vztek. „Ocenil bych, kdybys mě trochu podpořila.“

„Tome, proboha, já se snažím…“

„Nebo mě i povzbudila. ‚Jsi dobrý, Tome, že projevíš trochu iniciativy. Jsme rádi, že se kvůli rodině tak namáháš, Tome.‘ Něco takového bych rád slyšel. Pokud po tobě nechci příliš.“

„Já jenom říkám…“

Ale dveře do kuchyně se otevřely a zavřely dřív, než stačila dopovědět. Tom šel ven za dům vykouřit si cigaretu. Když Pete zvedl hlavu tentokrát, uviděl na Tinině tváři nervozitu a starost. Přece jenom jí bylo teprve osm. Pete se usmál a mrkl na ni. Tina mu oplatila nejistým úsměvem a pak se vrátila k ději v podmořském království zvaném Zátiší Bikin, kde tátové neztrácejí práci ani nezvedají hlas a děti nepřicházejí o kapesné. Leda že by zlobily.

Než Tom toho večera odešel, odnesl dcerku do postele a dal jí pusu na dobrou noc. Jednu dal i paní Beasleyové, Tinině oblíbené panence – pro štěstí, jak řekl.

„Tati? Bude všechno dobré?“

„Určitě, zlatíčko,“ řekl. Zapamatovala si to. Tu jistotu v jeho hlase. „Všechno bude skvělé. Teď už pěkně spi.“ Odešel a jeho chůze vypadala úplně normálně. To si taky zapamatovala, protože pak už ho tak nikdy chodit neviděla.

Nahoře na strmé odbočce z Marlborough Street k parkovišti u Městského centra Tom vyhrkl: „Páni, počkej, zastav!“

„Kámo, jsou za mnou auta,“ upozornil ho Todd.

„To bude jenom vteřinka.“ Tom zvedl telefon a vyfotil si lidi stojící ve frontě. Muselo jich být už aspoň sto. Nejméně. Nad řadou vchodů byl pověšený transparent s nápisem ZARUČENO 1000 PRACOVNÍCH MÍST! A ještě „Stojíme při lidech z našeho města!“ – STAROSTA RALPH KINSLER.

Za zrezivělým subaru ročník 2004 Todda Painea začal někdo troubit.

„Tommy, strašně nerad tě ruším, když si pořizuješ suvenýry z týhle báječný události, ale…“

„Jeď, jeď. Už to mám.“ A když Todd vjížděl na parkoviště, na němž byla místa nejblíž k budově už obsazená, dodal: „Nemůžu se dočkat, až tu fotku ukážu Lindě. Víš, co říkala? Že jestli tu budeme v šest, budeme ve frontě první.“

„Já ti to povídal, kámo. Todík nelže.“ Todík zaparkoval. Subaru prdlo, hvízdlo a ztichlo. „Než se rozbřeskne, bude tu určitě pár tisíc lidí. A taky televize. Všechny stanice. Město v šest, Ranní zprávy, MetroScan. Možná po nás budou chtít rozhovor.“

„Mně bude stačit práce.“

Linda měla v jedné věci pravdu, bylo vlhko. Ve vzduchu bylo cítit jezero jako slabý zápach stoky. A byla taková zima, že skoro viděl svůj dech. Byly tu rozestavené sloupky s nataženou výstražnou žlutou páskou, která řadila uchazeče o práci sem a tam jako sklady lidské harmoniky. Tom a Todd zaujali místa mezi posledními sloupky. Za nimi se okamžitě začali houfovat další, většinou muži, někteří v tlustých flanelových pracovních bundách, jiní v obchodnických svrchnících a s obchodnicky sestřiženými vlasy, které však začínaly z dokonalého účesu mírně přerůstat. Tom odhadoval, že do rána se fronta roztáhne až na konec parkoviště, a to budou do otevření dveří stále chybět nejméně čtyři hodiny.

Jeho pohled upoutala nějaká žena s dítětem, které měla zavěšené vpředu na břiše. Byli pár zatáček od nich. Toma napadlo, jak zoufalý musí člověk být, když vyleze do studené vlhké noci s malým děckem. Děcko bylo uložené v takové té klokance. Žena mluvila se statným chlapem se spacákem přehozeným přes rameno a dítě se dívalo z jednoho na druhého jako nejmenší tenisový fanda na světě. Bylo to trochu legrační.

„Nechceš něco pro zahřání, Tommy?“ Todd už vytáhl z batohu půllitrovku Bellovy whiskey a podával mu ji.

Tom skoro odmítl, protože si vzpomněl na Lindina slova na rozloučenou – Ne abych z tebe po návratu domů cítila chlast, mistře –, a pak si láhev vzal. Tady venku byla zima a malý panák neublíží. Cítil, jak whiskey klouže dolů a zahřívá mu krk a žaludek.

Vypláchni si pusu, než vlezeš do některé přijímací kóje, připomněl si. Chlapy, ze kterých táhne whiskey, si nikdo nenajme.

Když mu Todd nabídl další lok – to bylo kolem druhé v noci –, Tom odmítl. Ale když se nabídka zopakovala kolem třetí, Tom láhev přijal. Zkontroloval hladinku a odhadl, že Todík se posiloval proti chladu dost vydatně.

No a co, sakra, pomyslel si Tom a místo usrkávání si pořádně přihnul.

„To je ono,“ řekl Todd už trochu těžkopádným jazykem. „Ať si tvoje špatný já taky užije.“

Přijížděli stále další hledači práce, jejich auta vystrkovala čumáky z houstnoucí mlhy na Marlborough Street. Fronta se táhla daleko za sloupky a už se nijak neklikatila. Tom byl přesvědčený, že má představu o tom, jaké ekonomické potíže momentálně sužují celou zemi – copak také neztratil práci, a to velmi dobrou práci? –, ale když auta nepřestávala přijíždět a fronta pořád rostla (Tom už nedohlédl na konec), začal to vidět z nové a děsivé perspektivy. Možná že potíže nebylo to pravé slovo. Možná že to pravé slovo bylo katastrofa.

Někde napravo od něj, v bludišti ze sloupků a pásek vedoucím ke dveřím dosud temné haly, se rozplakalo dítě. Tom se rozhlédl a uviděl, že muž se spacákem drží klokanku za bočnice, aby žena (panebože, pomyslel si Tom, nevypadá ani na dvacet) mohla dítě vytáhnout.

„Sso to má sakra bejt?“ zeptal se Todd. Jazyk se mu už opravdu pletl.

„Děcko,“ řekl Tom. „Ta žena s děckem. Holka s děckem.“

Todd se po nich ohlédl. „Jéžišku na kšíšku,“ vzdychl. „Tomuhle říkám nezopod… nedopo… prostě nemá rozum.“

„Jsi opilý?“ Linda neměla Todda ráda, neviděla jeho dobré stránky, a v tuto chvíli si Tom taky nebyl jistý, jestli nějaké vidí.

„Rochu. Než vodevřou, budu v cajku. Vzal sem si mátový bombóny.“

Tom měl chuť se Todíka zeptat, jestli si vzal taky nějaké oční kapky – oči měl červené jako králík –, ale usoudil, že v tuhle chvíli se mu do takové diskuse nechce. Zaměřil pozornost znovu k místu, kde byla žena s plačícím dítětem. V první chvíli ho napadlo, že odešli. Pak se podíval níž a uviděl, že se souká do spacáku toho statného chlapa a děcko si drží na hrudníku. Chlapík jí přidržoval spacák otevřený. Děcko pořád řvalo z plných plic.

„Zavřete tomu děcku hubu,“ zavolal nějaký muž.

„Někdo by měl zavolat sociálku,“ dodala jakási žena.

Tom si vzpomněl na Tinu v tomhle věku, představil si ji venku v těchto studených mlhavých hodinách chvíli před svítáním, a měl co dělat, aby těm křiklounům neporadil, aby drželi hubu oni… nebo aby jim nějak pomohli, což by bylo ještě lepší. Koneckonců, jsou v tom tady všichni spolu, ne? Celý tenhle zástup zoufalců, co to mají podělaným navrch.

Pláč se ztlumil, pak ustal.

„Asi ho kojí,“ řekl Todd. Zmáčkl si hrudník, asi pro lepší názornost.

„Jo.“

„Tommy?“

„Co je?“

„Víš, že Ellen přišla o práci, že?“

„Ježíši, ne. To jsem teda nevěděl.“ Předstíral, že nevidí strach v Toddově obličeji. Ani třpytivou vlhkost v jeho očích. Nejspíš se mu leskly pitím nebo zimou. Nebo taky ne.

„Říkali, že jí zase zavolají, až se situace zlepší, ale se mnou to udělali stejně a už jsem bez práce půl roku. Nechal jsem si vyplatit pojistku. A už je pryč. A víš, co nám zbývá v bance? Pět set dolarů. Víš, jak dlouho vydrží pět set dolarů, když bochník chleba u Krogera stojí dolar?“

„Dlouho ne.“

„To máš sakra pravdu. Dneska tu musím něco sehnat. Prostě musím.“

„Seženeš. Oba něco seženeme.“

Todd trhl hlavou směrem k chlapíkovi, který teď vypadal, že nad spacákem drží stráž, aby nikdo náhodou nešlápl na ženu a dítě uvnitř. „Myslíš, že jsou manželé?“

Toma to předtím nenapadlo. Teď ano. „Nejspíš jo.“

„Tak to musejí být oba bez práce. Jinak by jeden z nich zůstal s děckem doma.“

„Možná si myslí, že když se ukážou s děckem, zvýší se tím jejich šance,“ usoudil Tom.

Todd se rozzářil. „Hrajou na soucit! To není špatnej nápad!“ Podal mu půllitrovku. „Chceš si cucnout?“

Tom trochu upil a pomyslel si: Když to nevypiju já, vypije to Todd.

Toma probral z whiskového klimbání bujarý pokřik: „Jiné planety jeví známky života!“ Po této duchaplnosti následoval smích a potlesk.

Tom se rozhlédl a uviděl denní světlo. Řídké a zahalené mlhou, ale přesto denní světlo. Kolem řady dveří do haly prošel chlapík v šedém pracovním oděvu – člověk, co má práci, šťastlivec – a tlačil po chodbě uklízečský kbelík s mopem.

„Co je?“ zahučel Todd.

„Nic,“ řekl Tom. „Jenom uklízeč.“

Todd natáhl krk a podíval se k Marlborough Street. „Jéžiš, a přijíždějí pořád další.“

„Jo,“ přitakal Tom a pomyslel si: Kdybych poslechl Lindu, trčeli bychom na konci fronty, která se táhne na půl cesty do Clevelandu. Byla to dobrá myšlenka, menší potvrzení vlastní pravdy je vždycky dobré, ale litoval, že neodmítl Toddovu láhev. V ústech měl pachuť jako v kočičím záchodě. Ne že by někdy nějaký doopravdy ochutnal, ale…

Někdo o pár zatáček fronty dál – nedaleko od spacáku – se zeptal: „Je to mercedes? Vypadá jako mercedes.“

Tom uviděl jeho protáhlý obrys s rozsvícenými mlhovými světly v ústí příjezdové cesty od Marlborough Street. Vůz se nehýbal, jen tam stál.

„Co jako chce dělat?“ divil se Todd.

Řidič auta, které stálo těsně za mercedesem, se nejspíš ptal na totéž, protože zmáčkl klakson – ozvalo se dlouhé, naštvané troubení, při kterém se lidé zavrtěli, odfrkli si a rozhlédli se. Auto se žlutými mlhovkami ještě chvíli zůstalo na místě. Pak vyrazilo. Ne doleva k už téměř přetékajícímu parkovišti, ale přímo na lidi sevřené klikatou uličkou z pořadatelských pásek na sloupcích.

„Hej!“ vykřikl kdosi.

Dav se zhoupl zpět jako příboj. Toma to hodilo na Todda, který padl na zadek. Tom se ze všech sil snažil udržet rovnováhu a skoro se mu to podařilo, ale potom muž před ním – ten ječel, vlastně ne, řval – vrazil zadek Tomovi do rozkroku a rozmáchnutý loket do hrudi. Tom spadl na svého kamaráda, uslyšel, jak se láhev Bellovy whiskey někde mezi nimi tříští, a ucítil ostrý pach zbývajícího alkoholu, který se rozlil po dlažbě.

Skvělé, takže teď budu smrdět jako hospoda v sobotu večer.

Vyhrabal se na nohy právě včas, aby viděl, jak to auto – opravdu to byl Mercedes Benz, velký sedan šedý jako dnešní zamlžené ráno – projíždí davem jako ledoborec, opisuje opilecký oblouk a od nárazníku mu odletují lidská těla rotující ve vzduchu. Z chladiče mu kapala krev. Nějaká žena sklouzla a převalila se přes kapotu, ruce měla při tom napřažené a nohy bez bot. Plácla do skla, hmátla po jednom stěrači, minula a svalila se na druhé straně na zem. Žluté pásky ZÁKAZ VSTUPU praskaly. Jeden sloupek uvízl na boku velkého sedanu, který však jízdu nezpomalil ani trochu. Tom uviděl, jak přední kola přejíždějí přes spací pytel a přes statného muže, který se nad ním ochranitelsky skláněl a napřahoval proti autu paži.

A teď se auto řítilo rovnou na něj.

„Todde!“ vykřikl. „Todde, vstávej!“

Hmátl po Toddových rukou, jednu chytil a zatáhl. Někdo do něj narazil, a tak se zase ocitl na kolenou. Slyšel motor ničivého vozu řvoucí na plné otáčky. Už byl hodně blízko. Tom se snažil odplazit, ale do spánku ho kopla čísi noha. Zajiskřilo se mu před očima.

„Tome?“ Todd už byl za ním. Jak se to stalo? „Tome, co to kurva je?“

Dopadlo na něj něčí tělo a pak na něm bylo cosi jiného, obrovská tíha, která ho stlačila dolů a hrozila, že ho rozmačká na kaši. Praskly mu kyčle. Ruplo to, jako když se lámou vyschlé krocaní kosti. Pak ta tíha zmizela. Místo ní se v něm rozlila bolest se svou vlastní tíhou.

Pokusil se zvednout hlavu a podařilo se mu odlepit ji od dlažby na tak dlouho, aby zahlédl, jak v mlze mizí koncová světla. Uviděl třpyt skleněných střepů z rozbité láhve. Uviděl Todda ležet na zádech, krev mu vytékala z hlavy a dělala na dlažbě louži. Do mlhavého polosvětla se táhly karmínové stopy pneumatik.

Napadlo ho: Linda měla pravdu. Měl jsem zůstat doma.

Napadlo ho: Já umřu, a možná je to tak nejlepší. Protože na rozdíl od Todda Painea jsem se nedostal k tomu, abych si vybral pojistku.

Napadlo ho: I když časem bych to dost možná udělal.

Pak ho pohltila tma.

Když se Tom Saubers po osmačtyřiceti hodinách probudil, byl v nemocnici a Linda seděla vedle něj. Držela ho za ruku. Zeptal se jí, jestli bude žít. Usmála se, stiskla mu ruku a řekla samozřejmě, ty hlupáčku.

„Jsem ochrnutý? Pověz mi pravdu.“

„Ne, zlato, ale máš spoustu polámaných kostí.“

„A co Todd?“

Podívala se stranou a kousla se do rtu. „Je v kómatu, ale podle doktorů se z toho nakonec probere. Poznají to podle mozkových vln nebo čeho.“

„Bylo tam jakési auto. Nemohl jsem mu uhnout.“

„Já vím. Nebyli jste jediní. Byl to nějaký šílenec. Nechytili ho, aspoň zatím.“

Toma ten řidič z mercedes-benzu naprosto nezajímal. Bylo dobře, že není ochrnutý, ale…

„Jak moc jsem to schytal? Nic nepřikrašluj – buď upřímná.“

Podívala se mu do očí, ale jeho pohled nevydržela. Znovu se podívala na přáníčka brzkého uzdravení na stolku, a řekla: „Jsi… no. Bude chvíli trvat, než budeš zase moci chodit.“

„Jak dlouho?“

Zvedla jeho ruku, která byla strašně odřená, a políbila ji. „Doktoři nevědí.“

Tom Saubers zavřel oči a rozbrečel se. Linda ho chvíli poslouchala, a když už to nedokázala snášet, předklonila se a začala mačkat tlačítko na morfiové pumpě. A mačkala ho, dokud přístroj nepřestal vstřikovat dávky. Tou dobou už Tom spal.

1978

Morris strhl deku z horní police skříně v ložnici a zakryl s ní Rothsteina, který ležel s ustřeleným temenem nakřivo v křesle. Mozek, který vymyslel Jimmyho Golda, Jimmyho sestru Emmu a Jimmyho sebestředné, napůl alkoholické rodiče – tolik podobné těm Morrisovým –, teď usychal na tapetě. Morris nebyl zrovna v šoku, ale rozhodně žasl. Očekával trochu krve a díru mezi očima, ale ne tenhle chrstanec třísek z kostí a chrupavek. Nejspíš to bylo nedostatkem představivosti, usoudil, což byl důvod, proč sice dokázal číst velikány moderní americké literatury – číst a oceňovat je –, ale nikdy nedokázal být jedním z nich.

Freddy Dow vyšel z pracovny s nacpanými plátěnými taškami přehozenými přes ramena. Za ním se objevil Curtis, ten měl skloněnou hlavu a nenesl vůbec nic. Zčistajasna zrychlil, prosmýkl se kolem Freddyho a vyrazil do kuchyně. Dveře na zahradu vzadu bouchly o zeď domu, protože se jich chopil vítr. Pak se ozvaly zvuky zvracení.

„Je mu trochu blbě,“ vysvětlil Freddy. Měl talent na oznamování něčeho, co bylo zřejmé.

„Ty jsi v pohodě?“ zeptal se Morris.

„Jo.“ Freddy vyšel bez ohlížení předním vchodem ven a cestou sebral páčidlo, které se opíralo o lavičku na verandě. Připravovali se na vloupání, ale hlavní vchod byl odemčený. Zadní dveře do kuchyně taky. Rothstein zřejmě plně důvěřoval sejfu Gardall. Tomuhle se říká nedostatek představivosti.

Morris vešel do pracovny, podíval se na Rothsteinův uklizený stůl a přikrytý psací stroj. Podíval se na fotografie na zdi. Visely tam obě bývalé manželky, rozesmáté, mladé a krásné v šatech a s účesy z padesátých let. Bylo dost zajímavé, že Rothstein nechával odložené manželky na místě, odkud se na něj mohly při psaní dívat, ale Morris neměl čas nad tím uvažovat ani prozkoumat obsah spisovatelova stolu, což by udělal k smrti rád. Ale byl takový průzkum vůbec nutný? Přece si vzal ty zápisníky. Měl obsah spisovatelovy mysli. Všechno, co napsal za těch osmnáct let od chvíle, kdy přestal publikovat.

Freddy do tašek nahrnul nejdřív hromádky obálek s penězi (samozřejmě, prachy, tomu Freddy a Curtis rozuměli), ale na policích v sejfu pořád zůstávala spousta notesů. Byly značky Moleskine, takové používal i Hemingway a Morrisovi se o nich zdálo v polepšovně, kde snil také o tom, že se sám stane spisovatelem. Ale v polepšovně v Riverview dostával příděl pěti listů dřevnatého papíru značky Blue Horse na týden, což těžko mohlo stačit na to, aby začal psát Velký americký román. Nebylo k ničemu, když prosil o další. Když Elkinsovi, úředníkovi přes zásoby, jednou nabídl, že mu ho za pár papírů navíc vykouří, Elkins mu dal pěstí ránu do obličeje. Svým způsobem legrační, když vezmete v úvahu všechen ten nedobrovolný sex, kterého se tady Morris musel během svého devítiměsíčního pobytu nuceně zúčastnit, obvykle na kolenou a nejednou s vlastními špinavými trenkami nacpanými do úst.

Nemyslel si, že za ta znásilnění může výlučně jeho matka, ale svůj díl odpovědnosti nesla. Anita Bellamyová, slavná profesorka historie, jejíž kniha o Henrym Clayi Frickovi získala nominaci na Pulitzerovu cenu. Tak slavná, že usoudila, že ví všechno rovněž o moderní americké literatuře. Právě hádka o goldovské trilogii ho jednou večer vyhnala z domu, rozzuřeného a odhodlaného se opít. Což se mu podařilo, přestože byl nezletilý a vypadal na to.

Pití a Morris, to nešlo dohromady. Když pil, vyváděl věci, na které si později nevzpomínal, a nikdy to nebylo nic dobrého. Ten večer šlo o vloupání, poškozování cizí věci a rvačku s členem ostrahy ze sousedství, který se ho snažil zadržet, dokud nepřijedou skuteční policisté.

To bylo skoro před šesti lety, ale ta vzpomínka byla stále živá. Bylo to všechno tak hloupé. Ukrást auto, projet se po městě, pak to auto nechat někde stát (možná poté, co pomočil celou přístrojovou desku), to byla jedna věc. Nijak chytrá, ale s trochou štěstí z toho mohl klidně vyváznout. Ale vloupat se do domu v nóbl čtvrti Sugar Heights? Dvojnásobná pitomost. V tom domě přece nic nechtěl (aspoň si na nic později nevzpomínal). A když přece jenom něco chtěl? Když nabídl svoje ústa za pár mizerných papírů Blue Horse? Dostal ránu do obličeje. Tehdy se tomu zasmál, protože to by udělal Jimmy Gold (aspoň než dospěl a prodal se za to, co nazval Velký prachy), a co se stalo potom? Dostal další pecku do obličeje, ještě tvrdší. Rozbrečelo ho až tlumené chrupnutí zlomeného nosu.

Jimmy by nikdy nebrečel.

Pořád se na ty moleskiny chtivě díval, když se Freddy Dow vrátil se zbývajícími dvěma plátěnými taškami. Navíc nesl ošoupanou koženou kabelu. „Tohle bylo v komoře. Je tam snad miliarda konzerv s fazolema a tuňákem. Chápeš to? Divnej chlap. Možná čekal na Acropolipse. Dělej, Morrie, hoď sebou. Někdo mohl ten výstřel slyšet.“

„Nejsou tu žádní sousedi. Nejbližší farma je dvě míle daleko. Uklidni se.“

„Vězení jsou plný chlápků, co byli v klidu. Musíme odsud vypadnout.“

Morris začal po hrstech vytahovat notesy, ale nedokázal odolat a do jednoho se podíval, jen tak pro jistotu. Rothstein byl opravdu divný chlápek a nebylo zas tak nemožné, že by zavalil sejf čistými zápisníky s tím, že do nich něco napíše někdy později.

Ale ne.

Aspoň tento byl zaplněný Rothsteinovým drobným, úhledným rukopisem, každičká stránka byla popsaná odshora dolů a zleva doprava, okraje zůstaly tenké jako nitky.

… pořádně nevěděl, proč je to pro něj důležité a proč nedokáže usnout v prázdné korbě auta, které ho unášelo zapomenutou venkovskou krajinou vstříc Kansas City a dál do spící země, do toho ohromného břicha Ameriky odpočívajícího pod pohodlným, dobře padnoucím polštářem noci, a přesto se Jimmyho myšlenky neustále stáčely zpět k…

Freddy ho bouchl do ramene, a nijak jemně. „Vyndej z toho frňák a pakuj se. Už tak máme jednoho úplně k ničemu, protože se vzadu obrací naruby.“

Morris vhodil zápisník do jedné tašky a beze slova shrábl další dvě hrsti notesů, byl jako oslněný možností, kterou tu zřejmě objevil. Zapomněl na svinčík pod dekou v obývacím pokoji, zapomněl na Curtise Rogerse, který gruntoval vnitřnosti nad záhonem růží nebo cínií nebo co to tam vzadu rostlo. Jimmy Gold! Mířil na západ, na korbě dodávky! Rothstein s ním přece jenom neskončil!

„Tyhle jsou plné,“ řekl Freddymu. „Odnes je ven. Zbytek naložím do zavazadla.“

„Tak se takový tašce říká?“

„Myslím, že jo.“ Věděl to. „Dělej. Už jsme tu skoro hotoví.“

Freddy si přehodil přes ramena ucha tašek, ale ještě chvilku otálel. „Víš určitě, že to k něčemu bude? Protože Rothstein říkal…“

„Byl to křeček, který se snažil zachránit svoje zásoby. Řekl by cokoliv. Běž.“

Freddy šel. Morris naložil do zavazadla poslední hromádku moleskinů a vycouval ze skříně. U Rothsteinova stolu stál Curtis. Už měl sundanou masku, všichni si je sundali. Tvář měl bledou jako stěna a pod očima tmavé kruhy od šoku.

„Nemusel jsi ho zabíjet. Neměl jsi ho zabíjet. Nebylo to v plánu. Proč jsi to udělal?“

Protože ze mě udělal blbce. Protože nadával na moji matku. A to můžu jenom já. Protože o mně řekl, že jsem chlapeček. Protože potřeboval, aby mu dal někdo za vyučenou kvůli tomu, že udělal z Jimmyho Golda jednoho z nich. Hlavně proto, že někdo s takovým talentem nemá právo schovávat se před světem. Jenže tomu by Curtis nerozuměl.

„Protože tím pádem budou mít jeho zápisky větší cenu, až je budeme prodávat.“ Což nebudou, dokud si v nich nepřečte každé slovo, ale Curtis by nechápal, k čemu je to dobré, takže to nepotřeboval vědět. Totéž platilo pro Freddyho. Morris se snažil mluvit trpělivě a rozumně. „Teď máme všechno, co kdy John Rothstein napsal. Tím pádem budou ty nepublikované texty mnohem cennější. Chápeš, ne?“

Curtis se poškrábal na bledé tváři. „No… asi… jo.“

„Navíc nebude moct tvrdit, že to jsou podvrhy, až se objeví na trhu. On by to určitě udělal, jen tak naschvál. Hodně jsem o něm četl, Curtisi, přečetl jsem snad všechno, a byl to mstivý parchant.“

„No…“

Morrie se musel ovládat, aby neřekl: Je to příliš velké sousto pro ten tvůj maličký mozek. Místo toho mu podal zavazadlo. „Vezmi to. A nechej si rukavice, dokud nebudeme v autě.“

„Měl jsi to s náma předem probrat, Morrie. Jsme přece tvoji parťáci.“

Curtis se otočil k odchodu, pak se obrátil. „Mám otázku.“

„Jakou?“

„Nevíš, jestli v New Hampshiru mají trest smrti?“

Jeli po vedlejších cestách přes úzký úsek New Hampshiru do Vermontu. Freddy řídil jejich Chevy Biscayne, který byl starý a nenápadný. Morris seděl na místě spolujezdce s autoatlasem Rand McNally otevřeným na klíně a občas si rozsvěcel stropní světlo, aby se přesvědčil, že se neodchýlili od naplánované trasy. Freddymu nemusel připomínat, aby dodržoval předepsanou rychlost. Pro Freddyho Dowa to nebylo první rodeo.

Curtis ležel na zadním sedadle a brzy bylo slyšet jeho chrápání. Podle Morrise měl štěstí, protože se zřejmě z toho děsu vyblil. Morrise napadlo, že jemu osobně asi bude chvíli trvat, než se zase pořádně vyspí. Pořád měl před očima mozek odkapávající z tapety. Ne že by mu v hlavě vězela přímo ta vražda, ale spíš ten rozšplíchnutý talent. Celoživotní vybrušování a formování, a za necelou vteřinu je na kaši. Tolik příběhů, tolik představ, a co vylezlo ven, vypadalo jako ovesná kaše. K čemu to bylo?

„Takže ty si fakt myslíš, že budeme moct ty jeho zápisníky prodat?“ zeptal se Freddy. Znovu se k tomu vrátil. „Myslím za slušný prachy?“

„Ano.“

„A projde nám to?“

„Ano, Freddy, stoprocentně.“

Freddy Dow teď mlčel tak dlouho, že si Morris začal myslet, že je tím téma vyřízeno. Pak se k němu ale vrátil. Dvěma slovy. Suše a věcně. „To pochybuju.“

Později, až bude znovu zavřený – tentokrát však nikoli do polepšovny pro mladistvé –, Morrise napadne: Tehdy jsem se rozhodl je zabít.

Ale některé noci, když nemůže spát, protože ho pálí mýdlem vypiglovaný zadek po jedné z desítek píchaček ve sprchách, si přizná, že to není pravda. Věděl to od začátku. Byli to pitomci a obyčejní kriminálníci. Dřív nebo později (spíš dřív) by jednoho z nich chytili kvůli něčemu jinému a objevilo by se pokušení vyměnit informace o té noci za mírnější nebo vůbec žádný trest.

Prostě jsem věděl, že musejí jít, pomyslí si jednou v noci ve vězeňském bloku, kdy široké břicho Ameriky spočine pod svým pohodlným, dobře padnoucím polštářem noci. Bylo to nevyhnutelné.

Na severu státu New York, když bylo svítání ještě daleko, ale už se na siluetě temného obzoru za nimi začínalo ukazovat, zabočili na západ na silnici číslo 92, která vedla zhruba souběžně s mezistátní dálnicí I-90 až do Illinois, kde zabočovala na jih a nakonec se vytratila v průmyslovém městě Rockford. Silnice byla v tuto denní dobu pořád skoro pustá, i když na dálnici po levé straně slyšeli (a někdy viděli) hustý provoz náklaďáků.

Minuli značku ODPOČÍVADLO 2 MÍLE a Morris si vzpomněl na Macbetha. Jestli to skončí tím, že se to stane, ať je to hned*. Asi to nebyl přesný citát, ale pro běžnou potřebu stačil.

„Zajeď tam,“ řekl Freddymu. „Potřebuju vypustit vodu.“

„Nejspíš tam budou mít taky prodejní automaty,“ ozval se zvraceč ze zadního sedadla. Curtis se už zvedal do sedu, vlasy mu divoce trčely kolem hlavy. „Možná bych udržel pár sušenek s burákovým máslem.“

Morris věděl, že se na to bude muset vykašlat, pokud budou na odpočívadle další auta. Dálnice I-90 odsála většinu projíždějících aut, která dřív jezdila po této cestě, ale jakmile se rozbřeskne, objeví se spousta místních, kteří se tudy budou kodrcat od jednoho Zapadákova k druhému.

V tuto chvíli bylo na odpočívadle pusto, aspoň částečně, protože tu byla cedule ZÁKAZ PARKOVÁNÍ KARAVANŮ PŘES NOC. Zaparkovali a vystoupili. Na stromech už štěbetali ptáci, probírali uplynulou noc a plány pro dnešní den. Několik listů – v této části světa se teprve začínaly barvit – se sneslo na zem a šustilo po parkovišti.

Curtis se vydal obhlédnout prodejní automaty, zatímco Morris a Freddy šli bok po boku do mužské části záchodů. Morris nebyl nijak zvlášť nervózní. Možná byla pravda to, co se říkalo, že nejhorší je to poprvé, pak už to jde líp.

Jednou rukou podržel Freddymu dveře a druhou vytáhl z kapsy bundy pistoli. Freddy poděkoval. Neohlédl se. Morris pustil dveře a nechal je zavřít, než pistoli zdvihl. Přiložil ústí na dva centimetry od zátylku hlavy Freddyho Dowa a zmáčkl spoušť. Výstřel ve vykachlíkované místnosti hlasitě třeskl, ale každý, kdo by ho z dálky uslyšel, si bude myslet, že na dálnici I-90 nějaké motorce střelil motor do karburátoru. Větší starost mu dělal Curtis.

Zbytečně. Curtis pořád stál ve výklenku s automaty pod dřevěnou převislou střechou a rustikálním nápisem OÁZA U CESTY. V ruce držel balíček sušenek s burákovým máslem.

„Slyšel jsi to?“ zeptal se Morrise. Když uviděl pistoli, zeptal se nelíčeně zmateně: „K čemu to máš?“

„Na tebe,“ řekl Morris a střelil ho do hrudi.

Curtis šel k zemi, ale – což byl šok – nezemřel. A vůbec nevypadal, že by se umřít chystal. Svíjel se na chodníku. Před nosem se mu překutálel spadlý list. Pod tělem se mu začala šířit kaluž krve. Pořád nepouštěl ty svoje sušenky. Zahleděl se nahoru, mastné černé vlasy mu visely do očí. Za hradbou stromů projel po silnici číslo 92 náklaďák, hučel směrem na východ.

Morris nechtěl Curtise střelit znovu, tady venku neměl výstřel ten dutý karburátorový zvuk a kromě toho by sem mohl každou vteřinou někdo zajet. „Jestli to skončí tím, že se to stane, ať je to hned,“ řekl a poklekl.

„Tys mě střelil,“ sípal Curtis zadýchaně a užasle. „Tys mě kurva střelil, Morrie!“

Pomyslel na to, jak strašně tu přezdívku nenávidí – nenáviděl ji celý život, a dokonce ji používali i učitelé, kteří měli mít víc rozumu –, otočil pistoli a pažbou začal mlátit Curtise do lebky. Tři tvrdé údery zmohly velmi málo. Přece jen to byla pouhá osmatřicítka a nebyla dost těžká, aby způsobila něco víc než drobnou škodu. Curtisovi začala prýštit z vlasů krev a stékala mu po zarostlých tvářích. Sténal a civěl na Morrise zoufalýma modrýma očima. Chabě se oháněl jednou rukou.

„Přestaň, Morrie! Přestaň, to bolí!“

Sakra. Sakra, sakra, sakra.

Morris zasunul pistoli zpátky do kapsy. Pažba byla kluzká krví a přilepenými vlasy. Pustil se k autu a cestou si otřel ruku o bundu. Otevřel dveře u místa řidiče, uviděl prázdné zapalování a potichu ucedil kurva. Zašeptal to jako modlitbu.

Po silnici číslo 92 projelo několik aut, potom hnědá dodávka UPS.

Odklusal zpátky na pánské záchody, otevřel dveře, klekl si a začal prohledávat Freddymu kapsy. Klíčky našel v levé přední. Vstal a spěchal zpátky do výklenku s automaty, přesvědčený, že touhle dobou už sem zajel nějaký náklaďák nebo auto, protože doprava neustále houstla, někdo tu bude muset vypustit svoje ranní kafe a on bude muset zabít i jeho a pak možná ještě dalšího. V duchu mu vytanul obrázek vystřihovánky spojených panenek.

Zatím se však nikdo neobjevil.

Nastoupil do biscaynu, legálně koupeného, ale pro dnešek s kradenou mainskou poznávací značkou. Curtis Rogers se pomalu plazil po betonovém chodníku k záchodům, přitahoval se rukama a chabě odtlačoval nohama a nechával za sebou krvavou cestičku jako šnek. Jistě to Morris nevěděl, ale usoudil, že se zřejmě snaží dostat k telefonnímu automatu na zdi mezi pánskými a dámskými záchody.

To se nestane, pomyslel si a nastartoval auto. Bylo to zbrklé a hloupé a nejspíš ho dopadnou. Připomnělo mu to, co Rothstein nakonec říkal. Kolik ti vlastně je, dvaadvacet? Třiadvacet? Co ty víš o životě, natož o literatuře?

„Vím, že já se koupit nedám,“ řekl. „Tohle vím určitě.“

Zařadil rychlost a pomalu vyjel k muži, který se klopotně plazil po betonovém chodníku. Morris se chtěl odsud dostat, mozek přímo kňučel, aby odsud vypadnul, ale tohle se muselo udělat pečlivě a jenom s absolutně nezbytným svinčíkem.

Curtis se ohlédl, oči za džunglí špinavých vlasů měl vytřeštěné hrůzou. Zvedl ruku v chabém obranném gestu a pak už ho Morris neviděl, protože mu v tom překážela kapota. Řídil pečlivě a jel pomaloučku vpřed. Předek auta se zhoupl přes obrubník. Osvěžovač vzduchu ve tvaru borovice na zpětném zrcátku se zhoupl a poskočil.

Nic… pořád nic… a potom auto znovu nadskočilo. Tlumeně to puklo, jako když v mikrovlnné troubě exploduje malá dýně.

Morris strhl volant vlevo a auto se znovu zhouplo, když sjelo zpátky na parkoviště. Podíval se do zrcátka a uviděl, že Curtisova hlava je pryč.

No, vlastně ne. Ne tak docela. Byla tam, ale placatá. Rozmašírovaná. Tenhle svinčík žádnou ztrátu talentu neznamená, pomyslel si Morrie.

Zamířil k výjezdu, a když si byl jistý, že je silnice prázdná, přidal. Bude muset zastavit a obhlédnout předek auta, zvlášť tu pneumatiku, která přejela Curtisovi hlavu, ale nejdřív se chtěl dostat po silnici o dvacet mil dál. Nejméně o dvacet.

„Vidím ve své budoucnosti automyčku,“ řekl. Připadalo mu to legrační (nezřízeně legrační, což bylo slovo, kterému by Freddy ani Curtis nerozuměli) a smál se dlouho a hlasitě. Přesně dodržoval povolenou rychlost. Sledoval na tachometru, jak se otáčejí přibývající míle, a i když jel pětapadesátkou, zdálo se, že každá trvá pět minut. Byl si jistý, že pneumatika nechala u výjezdu dlouhou krvavou stopu, ale ta už teď bude pryč. Dávno pryč. Stejně byl nejvyšší čas znovu odbočit na okresky, možná i polní cesty. Bylo by chytré zastavit a všechny zápisníky – i prachy – vyhodit do lesa. Ale to neudělá. To nikdy neudělá.

Šance je padesát na padesát, řekl si. Možná větší. Koneckonců, nikdo tohle auto neviděl. Ani v New Hampshiru, ani na tom odpočívadle.

Přijel k jedné opuštěné restauraci, zajel na parkoviště po straně a prohlédl si předek biscaynu a pravou přední gumu. Pomyslel si, že to celkem vzato vypadá velmi dobře, jen na předním nárazníku byla trocha krve. Utrhl hrst trávy a utřel ji. Pak zase nasedl a odjel na západ. Očekával policejní zátarasy, ale na žádné nenarazil.

Za státní hranicí Pensylvánie, v Gowandě, našel automyčku na mince. Kartáče kartáčovaly, trysky sprchovaly a auto vyjelo vymydlené jedna báseň – nahoře i zespoda.

Morris jel na západ, mířil ke špinavému malému městysu zvanému Drahokam Velkých jezer. Na nějakou dobu se tam zašije, a musel navštívit starého přítele. Navíc domov bylo místo, kde vás musejí přijmout, když tam přijedete – to byl podle Roberta Frosta nepsaný zákon –, a platilo to ještě víc, když v tom baráku nebyl nikdo, kdo by žvanil o návratu nezdárného syna. Jelikož drahý papá zdrhl už před řadou let a drahá maminka hostovala o podzimním semestru na Princetonu s přednáškami o „loupeživých baronech“ z dob průmyslové revoluce, bude dům v Sycamore Street prázdný. Nijak zvláštní dům na tak nóbl učitelku – navíc spisovatelku kdysi nominovanou na Pulitzerovu cenu –, ale za tohle může drahý papá. Kromě toho tam Morrisovi nikdy nevadilo bydlet. Ten dům nesnášela matka, ne on.

Morris poslouchal zprávy, ale nebylo v nich nic o vraždě spisovatele, který byl podle onoho velkého článku v Time „hlasem křičícím na děti tichých padesátých let, aby se probudily a pozvedly svůj hlas“. Tohle rádiové ticho byla dobrá zpráva, ale nijak nečekaná. Podle Morrisova zdroje v polepšovně chodila k Rothsteinovi jenom jednou týdně hospodyně. Měl taky opraváře, ale ten chodil pouze na pozvání. Morris a jeho zesnulí parťáci si podle toho zvolili vhodný čas, což znamenalo, že může vcelku bez obav doufat, že tělo někdo objeví nejdřív za šest dnů.

Odpoledne, na venkově v Ohiu, projel kolem stodoly s vetešnictvím, a auto k němu otočil. Po chvíli hledání koupil použitý kufr za dvacet dolarů. Byl starý, ale vypadal bytelně. Morris to považoval za výhodnou koupi.

2010

Rodiče Petea Sauberse se poslední dobou často hádali. Tina těm hádkám říkala štěkání a rafání. Podle Petea to docela vystihla, protože přesně tak to znělo, když byli v nejlepším: raf raf raf, vrr vrr raf. Někdy měl Pete chuť vyběhnout na podestu schodiště a zakřičet na ně dolů, ať toho nechají, hned ať toho nechají. Děsíte děti, chtělo se mu ječet. V tomhle domě jsou děti, děti, zapomněli jste na to, vy dva tupouni?

Pete byl doma, protože žáci s výborným prospěchem, kteří měli odpoledne v rozvrhu jenom samostudium a zájmové činnosti, mohli jít domů dřív. Dveře od pokoje měl otevřené, takže uslyšel, jak otec rychle o berlích předusal kuchyň, jakmile před dům přijelo matčino auto. Pete si byl jistý, že dnešní radovánky začnou tátovou poznámkou Páni, jsi doma nějak brzo. Máma řekne, že si táta zřejmě nikdy nezapamatuje, že ve středu má teď kratší služby. Táta odpoví, že si ještě nezvykl na život v téhle části města, a řekne to tak, jako by se museli přestěhovat doprostřed nejhoršího slumu a ne jenom do northfieldské čtvrti zvané Tree Streets. Jakmile si odbydou předkolo, budou se moct porafat pořádně.

Pete taky nebyl z téhle čtvrti v North Side nadšený, ale nebyla příšerná a on dokonce i ve třinácti letech zřejmě chápal ekonomickou realitu jejich situace lépe než otec. Možná proto, že čtyřikrát denně nepolykal oxycontin jako otec.

Přestěhovali se sem, protože střední školu Grace Johnsonové, kde jeho matka učívala, městská radnice v rámci úsporných opatření zavřela. Hodně učitelů z této školy teď bylo nezaměstnaných. Lindu aspoň přijali na základní školu na pozici knihovnice sloučenou s dozorem ve studovně. Ve středu chodila domů brzo, protože knihovna ten den zavírala v poledne. Jako všechny školní knihovny. To bylo další úsporné opatření. Peteův otec na to nadával a kritizoval, že radní si svoje platy nesnížili, a nazýval je partou zatracených pokrytců z Tea Party.

Pete o tomhle nic nevěděl. Věděl však, že Tom Saubers dnes nadává na všechno.

Ford Focus, dnes jejich jediné auto, zastavil na příjezdové cestě a z něj vystoupila máma, v ruce starou odřenou aktovku. Obešla zamrzlou louži, která se pořád dělala ve stínu pod okapem z přední verandy. Byla řada na Tině, aby ji posolila, jenže jako obvykle zapomněla. Máma pomalu vystoupala po schodech, ramena měla svěšená. Pete nesnášel, když ji viděl takhle chodit, jako by na zádech vlekla pytel cihel. Tátovy berle zatím oddusaly dvojnásobnou rychlostí do obývacího pokoje.

Přední dveře se otevřely. Pete čekal. Doufal v něco milého jako Ahoj, zlato, jak ses dnes dopoledne měla?

Kéž by.

Ne že by to jejich rafání chtěl odposlouchávat, jenže dům byl malý a bylo prakticky nemožné je neslyšet… ledaže by odešel, což byl strategický ústup, ke kterému se letos v zimě uchyloval stále častěji. A někdy měl pocit, že jako starší z dětí má povinnost slyšet, co se děje. Pan Jacoby ve škole při hodinách dějepisu rád opakoval, že znalosti znamenají moc, a Pete usoudil, že zřejmě kvůli tomu má nutkání sledovat eskalující slovní válku rodičů. Protože každé porafání napínalo stále řidší tkaninu manželství, a ta jednoho dne rupne. Lepší je být připravený.

Jenže připravený na co? Na rozvod? To vypadalo na nejpravděpodobnější výsledek. V něčem by to mohlo být lepší, kdyby se rozešli – Pete to cítil stále silněji, i když se v něm ten pocit zatím nezformuloval v jasnou myšlenku –, ale co by rozvod znamenal (následuje další oblíbená hláška pana Jacobyho) v podmínkách reálného života? Kdo by zůstal a kdo by odešel? Kdyby se odstěhoval táta, jak by se obešel bez auta, když sotva chodí? Když už na to přijde, jak by si jeden či druhý vůbec mohli dovolit odejít? Už takhle byli na mizině.

TOM: „Hele, jsi doma nějak brzo.“

LINDA (unaveně): „Tome, dnes je…“

LINDA: „Nemluv spro–“