Šárka Blažejová

AŽ NA VĚKY VĚKŮ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Šárka Blažejová, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 200. a 149. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-40-8 (epub)

ISBN 978-80-88516-41-5 (mobi)

· léta Páně 1511

Děvčátko klečící na prašné cestě úpěnlivě otce prosilo, aby změnil rozhodnutí. On však zůstával neoblomný. Jeho nejmladší dítě zasvětí svůj život Bohu, a tak to bude. Žádné odmlouvání. Už podepsal všechny listiny a předal matce představené dost peněz, aby se dceři dostalo vzdělání a mohla prožít důstojný život ve zdech kláštera.

Nechápal, proč tak usedavě pláče a prosí ho o slitování. Vždyť pro ni udělal to nejlepší, co mohl. Jako hlava rodiny se přece musí postarat o všechny své děti. Bude nutné starším dcerám přichystat dostatečně vysoké věno, aby se dobře vdaly a chlapcům zajistit vhodné manželky a postavení. A to všechno něco stojí. Byl velice roztrpčen dívčiným nevhodným chováním, které vnímal jako veliký nevděk a důsledek nepříliš přísné výchovy její matky. Přitom má takové štěstí. Předal protestující dítě abatyši a odjel, aniž by se jedenkrát ohlédl.

Stará žena chytila dosti nevybíravým způsobem holčičku za zápěstí a vtáhla ji za velikou dřevěnou bránu, kterou naschvál hlasitě přibouchla, aby nové svěřenkyni dala na vědomí, že odteď bude všechno jinak. Její starý život zůstal venku, tam za tou širokou kamennou zdí. Uzamkla masivním kovaným klíčem a až pak sevření drobné ručky uvolnila.

Síla nepříjemného okamžiku byla umocněna kostelním zvonem. Rozezněl se přesně ve chvíli, kdy abatyše vytáhla klíč ze zámku.

„Sestro Ludmilo, vezměte si na starost tohle dítě a ukažte mu, kde bude bydlet. Poté se k nám obě připojte na modlitbách,“ pronesla k procházející ženě a bez dalšího slůvka vysvětlení odešla.

„Neplač, maličká. Uvidíš, že s námi ti bude dobře,“ řekla sestra konejšivým hlasem a nenápadně obhlédla okolí. Když se ujistila, že jsou sami, s úsměvem nabídla dlaň, které se vyděšené dítě velice rádo chytilo. Milé a přátelské gesto dávalo naději. Ve vnějším světě by nikoho nepřekvapilo, ale zde v malé komunitě skryté za vysokou zdí Ludmila velmi riskovala. Jakýkoliv, byť jen sebemenší tělesný dotyk na veřejnosti, byl přísně zakázán. Při pohledu do velkých smutných hnědých očí si dobrotivá sestra vzpomněla na dobu zhruba před pěti lety. Morová rána ji připravila o manžela a dvě malé děti a donutila ji vstoupit do zdejšího ženského premonstrátského kláštera. Najednou i ona měla v očích slzy. Vzpomínky vybledly, ale stále bolí. Kdyby jí osud nevzal její děvčátko, mělo by dnes zhruba stejně roků jako nešťastné ptáče před ní.

Ještě jednou se rozhlédla, potřebovala ujištění, že jsou stále v bezpečí před všudypřítomnými zraky abatyšiných špehů. Když stále nic nenasvědčovalo přítomnost dalších řádových sester, osmělila se a poklekla, aby nabídla konejšivou náruč a objetí. Dobrotivý Bože, to je tak nádherný pocit, moci zase svírat v náručí dítě. Sice není její vlastní, ale je živé, bezbranné a nutně potřebuje pomoc. V hloubi duše najednou věděla, že udělá vše, aby malému božímu tvorečkovi nic neublížilo. Chtěla, aby nešťastná holčička bez úhony ustála nástrahy zdejšího života.

„Pojď, maličká, ukážu ti dormitář, kde budeš spát a donesu ti řádový šat, abys šla na svou první modlitbu zde řádně ustrojena.“

„Ano, paní.“

„Dobře a neříkej mi paní, jsem sestra Ludmila. A jak mám oslovovat tebe?“ optala se a povzbudila dítě milým úsměvem.

„Maminka mi říkávala Apolenko,“ pronesla smutně a z cesty zaprášeným rukávem si utřela usmrkaný nos.

Řádová sestra se pousmála nad nevinným dětským gestem a pokračovala: „Dobře, odteď ti budu říkat Magdaleno, u nás nikdo nesmí používat jméno s nímž sem přišel. Taková jsou pravidla. Neboj, zní hodně podobně, brzy si na něj zvykneš. Jo a už nikdy u tebe nechci vidět otírání nosu ani obličeje do rukávu. Zbytečně bys na sebe přivolala hněv matky představené. A to přeci nechceme, že?“

Holčička upřela na sestru zvídaný pohled, ale neprotestovala. Tiše své nové jméno několikrát zopakovala, jako by se s ním zkoušela sžít. Šlo to až překvapivě snadno. Rozhodla se, že na Apolenku zapomene, ta zůstala před bránou. Ona je odteď Magdalena. Pak přijala nabízený kousek plátna, aby se mohla vysmrkat. Společně vystoupaly po dřevěném schodišti až do dormitáře, veliké tmavé místnosti, vybavené pouze dvěma řadami prostých lůžek. Jediné malé okno na druhé straně pokoje sem vpouštělo jen málo světla, přesto však dovolilo nahlédnout do celého prostoru.

„A kde máte truhly na věci, sestro?“ zvědavě se optala dívenka. Až do dnešního rána spávala v jedné místnosti pouze se svými sourozenci, kde si musela věci před nenechavýma rukama bratrů ukládat do malé dřevěné truhly umístěné v nohou lůžka. Tady však kromě postelí a kříže pověšeného nad oknem nebylo vůbec nic. Sundala z ramene uzlíček s náhradním šatstvem a několika drobnostmi a zmateně se rozhlížela hledajíc místo na jejich uložení.

„Má milá, nic z toho, co sis přinesla, již nebudeš potřebovat. Nic ze světského života za zdi kláštera nepatří,“ vysvětlila sestra a vzala Magdaleniny věci, aby je nechala spálit.

„Ne, paní, sestro, prosím ne. Neberte mi mé šaty a vzpomínky,“ pronesla plačtivě. Nešťastně hleděla na řádovou sestru před sebou a lomila drobnýma ručkama. Úpěnlivě prosila, dokud jí Ludmila nepodala uzlík nazpět. Dobrá žena věděla, že porušuje pravidla a mohla by za tento čin tvrdě pykat, přesto se nad děvčátkem slitovala. Samotnou ji zajímalo, na čem dítě tak lpí.

Po chvilce šátrání Magdalena vylovila z uzlíku drobného dřevěného ptáčka. Dárek k loňským desátým narozeninám. Vyřezal ho pro ni starší bratr jako připomínku na její líbezný zpěv. Od té doby se od malého slavíka neodloučila, a i teď žadonila o možnost moci si dárek ponechat. Když přislíbila, že zbytek všeho ostatního bez zbytečných okolků odevzdá, nabídla posmutnělá Ludmila pomoc.

Opatrně a velice potichu odtáhla své lůžko. Pak nadzvedla uvolněné prkno, pod kterým měla ukryté medailonky s namalovanými portréty dětí a manžela. Nevěděla, proč tolik riskuje pro cizí neznámé dítě, které znala sotva pár minut. Ve skrytu duše si ale byla jistá. Její rozhodnutí je správné. Když uložily ptáčka do skrýše a dohodly se na nutnosti zachovat tajemství, prolomil nastalé spiklenecké ticho znělý zvuk kostelního zvonu. Děvčátko sebou leknutím trhlo. Pronikavý dunivý zvuk svolával sestry na pravidelnou večerní modlitbu a dnes poprvé volal i ji.

Magdaléna převlečena do šatů novicky se po vstupu do hlavní lodě kostela bázlivě krčila za zády sestry Ludmily. Vše bylo tak obrovské a nádherné. Až to budilo strach a nedovolilo člověku pořádně dýchat.

Vysoké majestátní kamenné zdi hrdě nesly ve zlatě rámované obrazy světců v nadživotní velikosti. Tváře dávno mrtvých utýraných svatých z výše shlížely na ženy klečící před oltářem. Dechberoucí, ale děsivá podívaná. Vzbuzovalo to dojem, jako by na ně zpovzdálí dohlíželi a kontrolovali vroucnost modliteb.

Při pohledu vysoko nahoru na zdobenou křížovou klenbu se Magdaleně zatočila hlava. Křečovitě svírala bok kostelní lavice, aby neupadla. Střecha kostela se určitě dotýká samotných nebes. Když jí zrak sklouzl na tělo Ježíše, krutě přibité na kříži, uvědomila si všechny změny, které se v jejím životě dnes udály. Dětská duše nemohla být více vyděšená.

Nával paniky. Otáčela tváří kolem dokola, všude jen obrazy svatých krutě umučených mužů a žen. Magdaleně začínalo být nevolno. Přestávala vidět jasně. Před očima jiskřily mžitky. Dýchala mělce a třásla se po celém těle. Upřela pohled na ukřižované tělo nad hlavním oltářem a zalapala po dechu. Neslyšela šeptem pronesená konejšivá slova. Přívětivou Ludmilu po svém boku vůbec nevnímala. Cítila jen všeprostupující strach a neskutečně děsivou blízkost nebes. Hlava se motala čím dál víc. Začínala blouznit. Strnule hleděla na barevný sluneční svit procházející vitrážovými okny a uviděla andělíčky. Nedokázala vydat ani hlásek, vyschlo jí v ústech. Andělé scházeli po barevných schodech rovnou k ní. Hrozně se bála. Vyčerpání a všeobjímající strach způsobily žaludeční nevolnost. Před zraky všech se zhroutila k zemi a vyzvrátila vše, co dnes pozřela.

Sestra Ludmila byla jediná, kdo se nad dítětem slitoval. Dřív, než dostala šanci se o ni postarat, musela dle nařízení matky představené dívčinu hanbu uklidit. Až pak směla maličkou doprovodit do dormitáře a dohlédnout na ni. Díky přetrvávajícímu zvracení mohla Magdalenu uložit na lůžko vedle sebe, aby na ni v noci dohlédla a byla za to moc ráda. Alespoň bude mít děvčátko pod dozorem. Slíbila sama sobě, že udělá vše potřebné, aby se holčička brzy zotavila. Když Magdalenu omyla a uložila do bezpečí skromného lůžka, vyndala sestra Ludmila ukrytého ptáčka a vložila ho do dívčiných třesoucích se dlaní. Pohladila drobná ramínka a na chvíli odběhla za ostatními do refektáře na skromnou večeři. Vrátila se s kusem koláče a jablkem, to pro případ, že by se její chráněnce v noci ulevilo a dostala hlad.

Když po několika hodinách ticho noci narušil zvon svolávající k první bohoslužbě, nedokázala vysílená Magdalena vstát, za což si vysloužila svůj první trest. Čekaly ji dva dny o chlebu a vodě.

Dívčin život v klášteře nezačal nejlépe a v podobném duchu se nesl celý následující rok. Trvalo dlouho, než si alespoň částečně osvojila všechna pravidla a zákazy. O chlebu a vodě živořila poměrně často.

V letech následujících se začala malé komunitě pomalu přizpůsobovat. Pochopila nutnost splynutí s okolím. Vyčnívat z davu a strhávat na sebe nechtěnou pozornost bylo velice nebezpečné. Velmi brzy po svém příchodu zjistila, že pokud chce přežít, musí přijmout pravidla. Individualita se krutě nevyplácí a v těchto zdech mnohdy i bolí.

Mladinká sestra Magdalena se naučila odpočinek a vnitřní klid nacházet v modlitbách a osamoceném rozjímání. Tajně se uprostřed jarních a letních nocí vykrádala v noci z dormitáře, aby mohla o samotě volně dýchat čerstvý vzduch a utřídit si myšlenky. Kvůli nelehkému údělu brzy dospěla a dívala se na svět jinýma očima. Už dávno nebyla bázlivé nešťastné děcko, které s hrůzou v očích a děsem v srdci prošlo na otcův příkaz tou velkou prokletou bránou. Dnes viděla svou budoucnost jinak a obávala se úplně něčeho jiného. Díky prozření a uvědomění si souvislostí se bála možná víc než tenkrát, protože už tušila, čeho by se děsit měla.

Mezi kamennými zdmi za ty dlouhé roky našla jen dvě spřízněné duše. Její drahá sestra Ludmila v poslední době dost churavěla, přesto však pro ni vždy našla vlídný úsměv a povzbudivé slovo, za což Magdalena cítila nesmírnou vděčnost. Milovala ji a vážila si dobré ženy z celého srdce. Mrzela ji jen jedna jediná věc. S drahou přítelkyní nemohla hovořit úplně o všem, co ji trápilo. Vroucně se modlila za zdraví dobrotivé sestry a děkovala Bohu za dar takového pevného a léta přetrvávajícího přátelství. Už dávno se smířila se skutečností, že jsou témata, s nimiž za ní jít nemůže. Sestra Ludmila tušila, že v klášteře společně s nimi přebývá zlo, věděly to všechny, ale nechtěla to, byť jen šeptem, vyslovit.

U jedné z diskuzí, jež spolu vedly, se starší ze sester pokusila své strachy zformulovat do slov a vět tak, aby malá rebelka konečně pochopila nebezpečenství, do něhož se nechtíc řítí.

„Víš, dítě moje předrahé, nesmírně se bojím matky představené. V té ženě je cosi temného. Vzpomeň si, sama jsi její tresty zažila na vlastní kůži,“ pronesla smutným klidným hlasem. Moc si přála, ať si Magdalena konečně přizná neprostupnou mlhu nebezpečenství, jež halila celé jejich malé společenství. Už dávno věděla, že nemá cenu proti čemukoliv bojovat. Pohltila je temnota.

„Ne, sestro, mýlíš se. Dobrotivý Bůh jisto jistě nesnáší příkoří a u nás dosud nezasáhl jen proto, že o něm nevěděl,“ oponovala Magdalena s mladickou nerozvážností.

Ludmila utrápeně potřásla hlavou a pokračovala: „Před mnoha lety jsem uprostřed noci složila slib před oltářem našeho chrámu. Prosila jsem Pána, ať mi dá sílu ochránit maličkou upovídanou dívenku. Vyslyšel mě. Dal mi sílu, dal mi dokonce i lásku. Už dávno nejsi pouhou mojí chráněnkou. Miluji tě jako vlastní dceru a nedovolím, abys hloupými a zbytečně zvídavými otázkami budila pohoršení v našem společenství. Dej už, prosím, pokoj, zapřísahám tě!“

Nebohá žena už neměla sílu pokračovat. Po sestřiných tvářích kanuly obrovské nešťastné slzy a ze smutných očích mohla dívka číst bezbřehou sílu Ludmilina žalu.

Padla na kolena a obejmula přítelkyni. Víc nemohla dát. Nenacházela správná slova. Věděla, že cokoliv by řekla, jen by situaci přiostřilo.

„Nadále se odmítám bavit o čemkoliv záhadném. Je to jen pro tvoje dobro. Jsou věci, o nichž se nikdy nahlas nehovoří,“ ukončila Ludmila rozhovor a unaveně se zvedla. Byl čas odebrat se na lože. Za dvě hodiny je čeká první ranní modlitba a nebylo by vhodné, aby u ní vyčerpané z nevyspání usnuly.

Magdalena chápala, že odmítavý přístup její dobrodějky má ji samotnou ochránit, ale nechtěla se vzdát. Zvídavá mysl toužila po faktech. Musela pochopit. Potřebovala znát pravdu. Věděla, že si sama v sobě protiřečí. Strašně se tím trápila. Na jedné straně stála její neochvějná víra v Boha a církevní nauku a na straně druhé cosi našeptávalo, že svět je složité místo, o němž skoro nic neví. K vyřešení problému je zajisté zapotřebí více síly, než mají jejich stále dokola potají či šeptem opakované prosby k Bohu všemohoucímu. Modlitby, které stejně nedosahují dostatečné síly k vyhnání neurčitého a dosud nikým nepojmenovaného zla z jejich středu. Uvědomovala si vlastní zmatení, vztek i bezmocnost.

Brzy našla další spřízněnou duši. Spřátelila se se sestrou Johanou, o něco starší veselou dívkou. I ji přinutili vstoupit do kláštera proti své vůli stejně jako Magdalenu. Také její rodina chtěla ušetřit výdaje za svatbu a věno. Johančin táta se z jakýchsi prapodivných pragmatických důvodů rozhodl, že dcera zasvětí život Bohu.

Dívky měly mnoho podobného. Sdílely společně osud, jež si ani jedna z nich nevybrala. Staly se z nich přítelkyně, spojovala je láska skoro sesterská.

Mnohokrát neuposlechly příkazy, aby poté společně přijímaly tresty za přečiny smíchu a zbytečné zvědavosti. Hladověly a kály se pospolu. Přesto je nic neodradilo od pravidelných setkání. Když si myslely, že je nikdo nesleduje, špitaly si i během modliteb, a to jim za svatokrádež hrozilo bičování. Cosi je však hnalo dál.

V klášteře se už léta děje něco nepatřičného a dívky chtěly vědět co. Našly jedna druhou a cítily potřebu se o sebe postarat. Tušily, že by se měly chránit, ale nevěděly před čím. Mátlo je to.

Obě dostaly od sudiček dánu zvídavou a veselou povahu. Ani přísné abatyši se prozatím nepodařilo jejich ducha zlomit, i když se snažila, seč mohla. Dívky se staly její noční můrou. Nesnášela neposlušnost a tvrdě ji potlačovala. Bály se jí, ale zvědavost je hnala dál.

Několikrát během nočních výprav zaslechly uši deroucí výkřiky, které vycházely z obydlí matky představené. Potichoučku se přikradly pod okna ve snaze zaslechnout probíhající rozhovor, ale přišly pozdě. Hrozný křik z ničeho nic utichl a v komnatách nad dívčinými hlavami zavládl najednou klid. Obestřelo je hrobové ticho. Viděly pouze stíny, jak kdosi chodil se svíčkou po místnosti. Slyšely šramot, nic víc. Nikdy se jim nepodařilo dát si věci do souvislostí tak, aby pochopily. Osamocený život v klášteře jim odpíral světské vzdělání a byl skoupý na vlídné lidské vysvětlující slovo.

Nad ránem se vykradly ven znovu.

„Mám strach, Johanko. Už dlouho se za zdmi tohoto prokletého místa děje cosi zlého. Bojím se o nás, sestro,“ zašeptala do tmy Magdalena a chytila přítelkyni za ruku. Klečely zrovna u nového hrobu a snažily se přijít na to, čí je. Nevšimly si, že by některá z řeholnic v poslední době vážně stonala.

„Ale no tak, Magdaleno. Jsme zdravé a Bůh nás má rád. Určitě jsme v bezpečí,“ snažila se tichým vlídným hlasem Johana kamarádku uklidnit. Sama však věděla, že jisté si tady být nemohou ničím.

„Podívej, ani tenhle hrob není označený. Nikde není jméno nebožtíka. To je přeci zvláštní, to musíš uznat i ty.“

„Souhlasím s tebou, je to podivné. Ale třeba sestry našly před vraty nějakého nebožáka a on náhle zemřel. Pak by dávalo logiku, že nemá na hrobě své jméno. Možná se chudák ani nestihl anebo nemohl představit.“

„Ó ty dobrá duše. Vím, kam míříš. Chceš mě uklidnit vzpomínkou na tuláka, co tloukl minulý týden na bránu. Máš pravdu, mluvit nemohl. S vyříznutým jazykem to opravdu nejde. Jenže on byl jinak naprosto zdravý. V hrobě ležet nemůže,“ uzavřela debatu Magdalena a položila si prst na rty. Někdo přicházel a nebylo by dobré, aby je tady kdokoliv z klášterního osazenstva nachytal. Ani jedna z nich nechtěla zase cítit na nahých zádech důtky matky představené. Tiše se vytratily ze hřbitova a nikým nezpozorovány se vrátily do postelí.

· léta Páně 1513

Po prvních nočních modlitbách seděla Magdalena na staré kamenné zdi a plakala. Byla sama a byla za to ráda. Nechtěla teď nikoho vidět. Děkovala andělům za milosrdenství. Seslali pro ni mraky a slabý jarní déšť. Nesvítí dokonce ani měsíc. Díky jejich požehnání může v soukromí nikým nerušena chvíli truchlit.

Strašně a až podivně fyzicky bolestně jí chyběla Johana. Přítelkyně, se kterou se naučila sdílet dívčí trápení a v níž našla spojence. Jen s ní mohla po nocích tajně sedávat na kamenném valu a špitat si dětská tajemství. Jen s ní mohla v době dospívání probírat podivnosti zdejšího prazvláštního soužití zbožných řeholnic. Mnohé z nich už léta po večerních modlitbách odcházely v doprovodu matky představené temnou nocí nahoru na hrad, aby je poté již nikdo nespatřil. Spolu s Johankou si všimly, že některé ze sester ze záhadných důvodů z ničeho nic přibírají na váze, aby se po čase nabytých kilogramů zase jako zázrakem zbavily. Společně chtěly přijít na to, proč jsou občas uprostřed noci za hřbitovní zdí slyšet hlasy a ráno tam je nový malý neoznačený hrob.

Smutně vzpomínala na dobu asi před dvěma lety. Magdaléna doufala, že kdyby tehdy Johanin otec tušil, jaká příkoří a utrpení svým jediným rozhodnutím dceři způsobí, určitě by celou situaci přehodnotil a pro své dítě by dokázal najít jinou životní pouť.

Jenže je pozdě. Přítelkyně už dávno sní svůj poslední sen pod korunou velkého kaštanu v rohu klášterního hřbitova. Její rodiče se nikdy nedozvědí pravdu. Dobří lidé uvěřili abatyšině listu, ve kterém je informovala o skonu dcery. Sdělila jim, že Johanu sklátila horečka. Určitě je ani ve snu nenapadlo, že všechno mohlo být úplně jinak, než psala ctihodná matka.

Scházely jim důvody k pochybnostem i nedůvěře. Vždyť dobrovolně a za nemalou úplatu svěřili své dítě do její laskavé péče a byli tudíž vděční za stručnou informaci o jejím odchodu. Abatyšinou povinností nebylo o čemkoliv informovat rodiny svých schovanek, neboť se děvčata řeholním slibem stávaly nevěstami Kristovými a světského života se nadobro vzdaly. Dělala to jen ze své dobré vůle, jak schovankám mnohokráte připomínala. Bez ní by klášter postrádal řád a ony domov.

Horečka a zimnice v posledních letech kosila obyvatele okolních vesnic s železnou pravidelností a je jen na uvážení dobrotivého Boha, zda k sobě povolá starého člověka, dítě či mladou ženu. Lidem nepříslušelo to jakkoliv komentovat, čehož v hojné míře využívala matka představená.

Nikdo se nepozastavoval nad velkým množstvím nových hrobů. Za poslední roky jich přibylo tolik, že museli rozšířit přilehlý hřbitov. Představitelé řádu nechali vysvětit další půdu, aby měly jeptišky kde spočinout na své poslední cestě. Magdalena tam pravidelně chodívala. Nosila přítelkyni květiny, které mnohdy v příjemném stínu košaté koruny starého stromu vydržely krásné a voňavé i několik dní. Jako by se snažily dokázat, že Bůh sestru Johanku neopustil a je mu líto, že chuděra zemřela v tak mladém věku.

Odešla na věčnost během porodu, u něhož musela asistovat nebohá malá Magdaléna. Vůbec netušila, co udělat, říct nebo donést. Zvládla se jen modlit a plakat. Víc nesvedla a každého to nechávalo úplně chladným. Byly přítelkyně, tak ať se postará, vyštěkla na ni tehdy matka představená. Dokonce odmítla kohokoliv jiného poslat na pomoc. Věděla, že je konec už ve chvíli, kdy se dozvěděla o obrácené poloze plodu. Johanino děťátko přicházelo na svět nožičkami napřed. Těhotná sestra v tu chvíli ztratila pro matku představenou jakoukoliv cenu. Nemělo smysl se vzrušovat, stejně zemře.

Nebohá sestra se mezi ukrutnými porodními bolestmi stačila přítelkyni svěřit s nechtěnými a mnohdy zrůdnými a zvrhlými zážitky.

Magdalenu dosud za nocí budívala hrůza a zlé sny. Děsuplné vzpomínky z horního hradu a jeho tajných komnat se staly noční můrou mladičké řádové sestry. Nešťastná přítelkyně mezi prokletými zdmi nechtěně počala, a nakonec i skonala. Od onoho prokletého dne se Magdaléna už k hradu nikdy nepřiblížila a ani se směrem k němu nepodívala. Odmítala navštívit místo, kde probošt a abatyše bez kousku studu a hanby prodávali dívky bohatým zájemcům. Nyní už Magdalena věděla, že za pár stříbrných navíc nechávali zájemce ukájet si na nevinných dívkách své odporné a mnohdy zvrhlé touhy. Neudělali vůbec nic, ani když zpoza zdí slýchávali zoufalý křik ztrápených sester. Za minci či dvě navíc přimhouřili oči. Dělali, že nevidí zmučená a mnohdy i mrtvá těla trýzněná noži a ohněm. Za stříbrňák nádavkem zařídili jeho odklizení a tím to haslo. Nic se nestalo. Nechtěné těhotenství se stávalo nejmenším zlem, které si odtamtud sestry odnášely.

Děsila se všeho spojeného s hradem. Tvrdošíjně odmítala ukrývat tvář před slunečními paprsky do stínu, jak jim nařídila abatyše. Naopak svůj obličej co nejvíce vystavovala dle rady sestry Ludmily slunci, aby se opálila a připadala matce představené nehezká a podobná vesničankám z okolí. Nikdo s takovým vzezřením není hoden návštěvy hradu. Tato milá, bezelstná rada, které se dívce dostalo, jí možná zachránila život i čest. Pravděpodobně jen díky ní dovršila již bez mála sedmnáctého roku života.

Jak matka představená stárla, stávaly se některé její tresty často nepřiměřené a naprosto postrádaly logiku a soudnost. Mnohokrát se stalo, že stejné a mnohdy i horší a neuctivější chování u ostatních sester blahosklonně přehlížela, u Magdaleny ho však vnímala jinak. Neoblíbená ovečka dostávala trest za sebemenší prohřešek. Pochybením oproti pravidlům se v očích abatyše mnohdy stala i údajná nedostatečná víra a malý zápal při modlitbách. Trestala i za nedostatečně hluboko sklopený zrak během pravidelných návštěv zdejšího probošta. Už ani nevěděla, kolikrát a za co všechno byla do nekonečna kárána a následně i bita.

V posledních měsících si však začala na nepřízeň osudu zvykat. Životní pouť si nevybrala, to za ni udělali jiní. Postupně nacházela vnitřní klid. Smířila se se skutečností, že v nenáviděných zdech jednou zemře, ale nevzdala se. Chtěla udělat vše, co dokáže, ať to není zbytečně brzy. Toužila, aby si jednoho dne mohla říct, že nežila nadarmo.

Rozhodla se nedopustit, aby ji ta zlá zahořklá zrůda zlomila. Zatvrdila své srdce a naučila se radovat z každého obyčejného dne, který nepřinesl ponížení a trest.

· konec zimy léta Páně 1517

Zdravotní stav neduživého probošta se zhoršoval a v posledních týdnech mu již nedovolil návštěvy kláštera. Magdalena za to byla neskonale vděčná, prosby ke svaté Bohorodičce došly vyslyšení. Už léta se děsila Olechova pronikavého pohledu. Shlížel na ni jako nikdo jiný. Kdykoliv udělal nad dívčiným čelem posvátné znamení kříže a konečky prstů se dotkl její pokožky, měla pocit, že vyzvrátí vše, co ten den snědla.

Proboštovy prsty žhnuly. Po každém setkání s ním spěchala co nejrychleji do umývárny, aby nechtěný dotek smyla. Už jen mužova přítomnost vypalovala neviditelný cejch do mladé duše. Tajně se modlila za jeho brzký odchod z tohoto světa. Ztělesňoval vše, čeho se bála.

Abatyše se rozhodla osobně pečovat o churavějícího probošta. Jeho zdraví a neutuchající víru v Boha si vzala na starost. Každý den po oficiích odcházela v doprovodu několika vybraných řádových sester nahoru na kopec do strážního klášterního hradu, aby knížete potěšily a ulevily mu v bolestech.

Společně se za svitu nádherných v klášteře vyráběných svící svorně modlily za návrat Olechovi životní energie, jež byla podle matky představené až do nedávna jedinou hnací silou celého klášterního společenstva. Jen ctihodnému panu proboštovi mohly jeptišky děkovat za spokojený život plný blahobytu.

Magdalena si díky vlastním zkušenostem a velké míře vrozené vnímavosti uvědomovala, že celé stále dokola opakované chvalořečení je bohapustý nesmysl. Takový blábol. Copak žádná z žen nemá oči na koukání? Jak je možné, že slepě přikyvují a děkují za život v tyranii a strachu? Jeptišky se na povel modlily i pracovaly. Uvykly pevnému vedení. Žádné dotazy znamenaly alespoň trochu snesitelné přežívání a mnohým z nich to stačilo. Víc nepotřebovaly, víc neznaly. Báchorku smyšlenou matkou představenou brzy přijaly za svou a častokrát jí i uvěřily. Je mnohem snadnější přijmout skutečnost jim naservírovanou jako na stříbrném podnose než se začít ptát. Prostě to bylo, jak povídá matka představená. A hotovo. Konec diskuzí. Abatyše mluvit s řádovými sestrami uměla. Musela je ukolébat jako už tolikrát v minulosti. Potřebovala své malé stádečko klidné a věřící, ne přemýšlející.

Magdalena tušila, že se v posledních letech všechny nevyjasněné události staly úplně jinak, než jim tvrdili. Předpokládala, že právě proboštova zlovůle, jež na vše důsledně, a přitom zpovzdálí, dohlížela tichým ostražitým zrakem, se stala tou zmiňovanou hnací silou. Silou, jíž poháněl pravidelný přísun zlatých mincí. Krutý a hamižný zlosyn ve spolupráci s abatyší diskrétně rozprostíral křídla temnoty nad vším, co se v noci dělo na hradě i dole pod kopcem ve zšeřelých klášterních celách. Ó Bože, taková zrůdnost a oni ho málem blahořečí ještě za života. Rouhačských myšlenek měla Magdalena plnou hlavu. Nahlas promluvit ale nedokázala. Všudypřítomný strach opanoval i mladou jeptišku.

Ani jedna z řádových sester netušila, co se děje za čím dál častěji zamčenými dveřmi proboštových pokojů. Žádnou nenapadlo, že se ve zhýralém šlechtici ke konci jeho bytí na tomto světě částečně hnulo svědomí. Bál se posledního soudu. Stal se jím přímo posedlý. Opakovaně stával v horečnatých snech před branami nebeskými a pokaždé skončil v plamenech pekelných. Jedinou a pravděpodobně poslední naději skýtala Olechovi víra. Ve snu vídával anděla. Muž s křídly se nad ním smiloval. Poradil mu, že jedinou spásou proboštovy duše, je pokání a přiznání všech hříchů. Stařec na sklonku života si dokázal přiznat, že vedl vše, jen ne bohabojný život a musí se z něj vyzpovídat. Nevěděl ale jak. Nenajde na světě faráře, který by mu udělil rozhřešení. Rozhodl se vyzpovídat písemně, jiné východisko ze složité situace nenašel. Svěřit hříchy papíru je jeho jediná šance. Až bude sepsáno vše, co tížilo proboštovu duši, chtěl paměti nechat shořet pod tělem Kristovým přímo v katedrále. Nechá sloužit samostatnou mši. Doufal, že za zvuku chvalozpěvů a modliteb bude Bůh k jeho duši milostivý.

Starcova mysl poblouzněná nemocí a bolestí se k myšlence o sepsání prazvláštních pamětí upnula. Když ještě vládl silnou paží, začal tajně po nocích vlastnoručně latinsky sepisovat vzpomínky. Samotného ho tehdy udivilo, kam až jeho paměť sahá. Vzpomněl si dokonce i na jména dávno zapomenutých novicek, dívek, jež společně s matkou představenou před více než dvaceti lety prodali vlámským kupcům. Jejich první oběti. Začátek konce. Těla mladičkých sester jsou pohřbena dva dny cesty koněm směrem k Brnu u starého kamenného kříže, který od pradávna v hustých lesích protkaných stezkami slouží poutníkům a kupcům jako dobře viditelný orientační bod.

Olechova ruka s brkem už dávno pozbyla jistoty a nad pergamenem se jen bezmocně třásla. Když se z jeho znavené mysli začala vytrácet latinská slovíčka, nechal si od starého přítele, jež roky spravoval břevnovský klášter, poslat na výpomoc mladého písaře Marka. Chlapce vzdělaného, a k proboštovu překvapení i značně zcestovalého. Dokázal plynně hovořit několika světovými jazyky. Uměl v nich bezchybně psát a konverzovat stejně plynule jako v řeči mateřské. Bryskně ovládal i církví předepsanou latinu, což vzhledem k jeho mládí udivovalo nejvíce. Není v říši mnoho kněží, jejichž latina snese srovnání se znalostmi mladíkovými. Mohlo mu být tak šestnáct nebo sedmnáct roků. Díky nevysokému vzrůstu, dosud nevyrašeným vousům a neposlušným světlým kadeřím, neustále mu padajícím do očí, ale působil podstatně mladším dojmem. Mnoho lidí si až během hovoru s ním uvědomilo, jak je velice inteligentní, což se na první pohled zdálo ve zdánlivém rozporu s jeho dosud dětskou tváří.

Když však měl vzdělaný a světa znalý hoch sepisovat starcovy vzpomínky, začal se v bázni často křižovat a vzpouzet.

„Ne, pane probošte, slitujte se nade mnou. Nemohu napsat už ani řádku. Zapřísahám vás u samotné bohorodičky, tohle se nemohlo stát. Určitě blouzníte a vaši mysl ovládla horkost. Prosím, už dost,“ žadonil s bázní v hlase.

Markovy prosby zůstávaly nevyslyšeny. Starý muž se jen více zamračil a vždy pokračoval ve vyprávění dál. Byl neoblomný. Nejednou chlapce udeřil do tváře. Měla to být odpověď na další z jeho srdceryvných výlevů. Je tu, aby psal.

„Piš! Nejsi tu abys mi kázal, ani abys myslel. Piš! Nic víc po tobě nechci, ty hloupý pse. Piš, sic tě stihne trest.“

Marek hbitě uhnul před další ranou mířící mu na hlavu. Jinochova reakce si vysloužila pouze starcův úšklebek. Olech popadl hůl opřenou o jeho oblíbené mohutné křeslo vyložené kožešinami a ohnal se s ní po vzpurném chlapci.

„Ne, pane, prosím. To nemůžete. Nemáte pražádné právo mě bít. Jsem tu na žádost našeho ctihodného pana opata. Poslal mě sem, abych vám pomáhal a v případě potřeby zastoupil vaše nemocné ruce. Chtěl, abych se mnohému umění od vás naučil. Kdybych jen tušil, co mne v těchto zdech čeká, cestě bych se bránil.“ Žadonil marně. Tvrdá rána dopadnuvší na jeho záda mu poskytla dostatečnou odpověď. Syknul a setřel slzy. Už neměl sílu odporovat. Nevěděl, zda mu po tvářích kanou slzy studu či bolesti, dosud se s podobným pocitem nesetkal. Pokradmu na starce pohlédl. On na něj upřeně zíral ve snaze přijít na to, co se chlapci honí hlavou. Marek cítil, jak mu úporný pohled vyžilých očí proniká do hlavy. Odporný člověk v něm vyvolával zlé myšlenky. Hrozný pocit. Kde je spravedlnost? Proč někdo nezasáhne? Snažil se zklidnit dech, aby mohl opět klidnou rukou uchopit brk a pokračovat. Dá-li dobrotivý Bůh, Markovo utrpení brzy skončí. Tohle nejde ustát více než několik dní. Měl strach, že začíná bláznit.

Kdyby ho opustila zdravá mysl a stalo se z něj nedej Bože něco podobného muži sedícímu opodál, vědomě by porušil svaté přikázání a ukončil vlastní život skokem z věže.

„Boha se zde nedovoláš, holobrádku,“ ucedil skrze zuby stařec a začal se smát.

Marek ustrnul v psaní a pokřižoval se. On snad opravdu vidí do myslí lidí kolem sebe.

Chlapec po nocích tajně klekával pod křížem ve své cele a tichým hlasem šeptal modlitby ke svaté panně Marii. Nechápal, jak mohla tolik nepravostí dopustit. Není možné, aby se něco takového dělo na posvěcené půdě. Když si konečně uvědomil, že jsou starcova děsivá slova pravdivá, zhroutil se v slzách k zemi a prosil o odpuštění za všechny nebohé ztrápené duše.

„Piš, nebo se můžeš připravit na vyobcování z církve svaté,“ slýchával často a věděl, že výhružka nebyla planá.

Probošt byl schopný všeho. Oplýval mocnými a vlivnými přáteli. A hodně toho na ně věděl. On neměl nikoho, kdo by stál za jeho zády a bránil mladíkovu čest a holý život. Dobře si již po několika dnech na hradě uvědomoval pomyslný katovský meč visící mu nad hlavou. Trest, kterého by se mu jistě dostalo za neuposlechnutí příkazu veleváženého církevního hodnostáře.

Dobře si uvědomoval, že nikdy nedostane sebemenší šanci vyhrát spor proti vrchnosti. Na jeho litanie by stejně nikdo nebral zřetel. A to dokonce ani v případě, že by se stížnosti a výtky zakládaly na pravdě a měl pro svá tvrzení i pádné důkazy. Za svůj krátký život už několikrát viděl příkoří beztrestně páchané na chudých obyvatelích vesnic. V zájmu zachování vlastního života si přiznal, že pokud nepřestane dávat proboštovi hlasitě najevo svou nechuť a zhnusení nad spáchanými skutky, se zlou se potáže. Museli by při něm stát všichni svatí, aby vyvázl v lepším případě s holým životem.

Ač nerad dál sepisoval vzpomínky zrůdného člověka bez dalších připomínek. Brk na první pohled hbitě klouzal po papíře a Marek přitom v tichosti trpěl. Našel dočasnou spásu v sebetrýznění. Kousnul se do jazyka pokaždé, když jím projel záchvěv hrůzy. V těch okamžicích zapisoval tragédie větší, než si kdy dokázal představit. Štiplavý nepříjemný pocit při každém skousnutí. Zvláštní nahořklá chuť krve plnící tak často jeho ústa, už ho dávno přestala dávit. Zvykl si. Díky bolesti míval alespoň na prchavý okamžik pocit, že částečně vlastním utrpením odpykává hříchy jiného muže. Víc dělat nemohl. V duchu si spílal za kariérní touhu, která ho dohnala až sem. Sem na toto děsem protkané místo. Strach o život dostal příchuť krve. Marek dál poslouchal starcovo vyprávění a psal. Mnohdy se přistihl, že prsty křečovitě svírá husí brk až hrozí jeho zlomení. V takových chvílích ve snaze zklidnit mysl a zběsile tlukoucí srdce se několikrát zhluboka nadechl a upřel zrak na kříž visící nad vchodovými dveřmi. Hluboce věřícího mladého muže pohled na zmučené tělo Ježíše zvláštním způsobem uklidňoval. Dával mu víru. Víra v Boha bylo to jediné, co chlapci zbylo. V lidi a dobro v nich přestal věřit už dávno.

· duben léta Páně 1517

Několik hodin bez dozoru ostřížího zraku matky představené trávila Magdaléna v doprovodu pokašlávající sestry Ludmily v růžové zahradě. Měly to místo rády, stalo se jejich malým rájem na zemi. V tichém družném rozhovoru pečovaly o bylinky a záhony květin.

Dnes je výročí Magdalenina vstupu do řádu. Tolik let. Prožila spoustu bolesti a kupodivu dostala i neskutečné množství lásky. Dívka nevydržela nápor citů a rozplakala se.

„Drahá Ludmilo, má přemilá přítelkyně. Stala jste se mi sestrou a matkou zároveň. Moje spáso, můj anděli. Jak jen vám dokážu poděkovat za vlastní život?“

„Nepřeháněj, dítě, a zvedej se. Není vhodné, abys mi tu klečela u nohou. Mám tě ráda, jako bys pocházela z mého těla, to přeci víš. Ale tohle je vážně moc. Vstaň a přestaň brečet nebo začnu také.“

Magdalena si způsobně otřela uslzené oči do kapesníku, jež jí Ludmila nabídla přesně jako před lety. Smutně se usmála a vstala, aby mohla přítelkyni obejmout. Nevlastnila nic, z čeho by šlo připravit dárek. Nic, čím by mohla poděkovat za roky ochrany. Měla jen svou lásku k ní a nekonečnou vděčnost.

Ludmila chápala nápor emocí, které Magdalenu pohltily. Sama sotva zadržovala slzy. Žily už vedle sebe spoustu let. Stmelila je prožitá hrůza i mnoho společných krásných okamžiků.

Vzala Magdalenu za ruku, aby popošly ke kamenné zídce, kde rostlo kapradí. Tam se před světem ukrývaly už léta.

„Pojď, na chvíli si oddechneme. Dnes si malý okamžik štěstí zasloužíme. Mohla bys mi zazpívat, jako kdysi? Třeba tu píseň o potulném rytíři, tu mám nejraději,“ navrhla a opřela se zády o starou už částečně rozvalenou zeď.

Magdalena nadšeně přikývla, zatímco z přilehlého záhonku vytrhávala několik květů, aby z nich pro přítelkyni upletla věneček. Zpívala, vila věnec z popínavých rostlin a přidávala k nim voňavé květy. Ráda si hrála s barvami. Schválně vybírala veselé a syté odstíny. K takovým Ludmila přivoněla nejraději. Připomínaly sestře louku a život před klášterem. Vyprávěla, jak chodívala s dětmi na louku a tam si hrávali. Tehdy se cítila šťastná. Magdalena našla způsob, jak poděkovat. Nebyl to dar v pravém slova smyslu. Dárkem a poděkováním se stala vzpomínka. Vzpomínka z těch nejsladších. Snad přítelkyni potěší. Takhle krásně nevypadala už hodně dlouho. Květiny ladily k Ludmiliným očím a úsměv rozzářil její tvář. Sestra díky vzpomínkám na šťastné období rozkvetla jako záhony kolem ní.

„Děťátko, nevím, jak poděkovat. Tentokrát bych dojetím nejraději poklekla a děkovala Bohu za dar tvé přítomnosti.“

Bylo jim spolu dobře. Spojovala je víra, láska a jedno malé tajemství dobře ukryté pod uvolněným prknem podlahy v dormitáři.

Magdalena takovéto chvíle souznění zbožňovala. Našla v dobré ženě spřízněnou duši nahrazující matku a ona v ní dceru, o niž ji osud před lety tak krutě připravil.

Dostat možnost důvěrně si pohovořit, bylo osvěžující. Najít během práce chvíli klidu a s někým vlídným se moci podělit o pocity a myšlenky, je tak mile jiné. Tak krásné. Ve srovnání s každodenní povinnou prací ve vynuceném absolutním tichu je to balzám na duši. Okamžik absolutního štěstí.

Jednou za čas měly štěstí a osaměly na delší dobu. V ústraní pak spolu tiše prozpěvovaly písně, které znaly z doby dávno minulé. Milovaly a vyhledávaly takové chvíle, a to i přesto, že věděly, jaký by je za zakázanou kratochvíli čekal trest. Kvůli malé radosti vědomě riskovaly pobyt v zatuchlé podzemní kobce a několikadenní půst. Tak nesmírnou cenu pro ženy představovaly vzpomínky na

svět mimo vysoké kamenné klášterní zdi. Ve svých srdcích uschovaly zbytky důstojnosti a chuti k životu. Magdalena dostala mimořádně vzácnou šanci se za denního světla pomazlit se svým talismanem, jedinou hmotnou věcí spojující dívku s rodinou. Malého dřevěného slavíka nosívala stále při sobě v umně skryté kapse všité do vnitřní strany řeholního šatu. Hladívala špičkou prstu vyřezávanou ptačí hlavičku. Snila o tom, jaké by to bylo žít jinde a jinak, a přitom si broukala melodii ukolébavky, jež jí utkvěla v paměti z dětství.

Matky představené se zmocnila panika. Její ochránce a přítel z nejvěrnějších probošt Olech vydechl naposledy. Kdo dostane klášter na starosti po benevolentním knížeti? Jen on uměl blahosklonně přivírat oči nad občasnou krutostí, se kterou vedla své ovečky. Pouze probošt ji dokázal pochopit, milovat a respektovat.

Padla na kolena u jeho mrtvého těla a vroucně se modlila. Neorodovala za spásu mužovi nesmrtelné duše, nýbrž za sebe. Bála se, co přijde v následujících dnech a jaké změny jejich společenství čekají.

Ponořena v chmurné myšlenky pomalu scházela v doprovodu věrných sester vyšlapanou stezkou od mohutného strážního hradu dolů z kopce zpět ke klášteru. Snažila si v hlavě připravit proslov, jímž chtěla řádové sestry informovat o skonu ctihodného pana probošta. Až učiní tento nezbytný krok, plánovala okamžitý návrat k zemřelému. Je na ní, aby přichystala vše potřebné. Protože jen ona má právo se tohoto významného úkolu zhostit. Nedovolí, aby poslední službu předrahému ochránci poskytl kdokoliv jiný. V žádném případě nedopustí, aby se těla, na němž musí být dosud patrné rýhy od jejích nehtů, dotýkal ten bázlivý učený mladíček. Nerada pobývala v písařově přítomnosti. Chlapcovy oči jsou jiné než oči všech lidí, jež za svůj dlouhý život poznala. Pohled muže se stále dětskou tváří je občas zvláštně pichlavý, a přitom jsou jeho blankytně modré zraky neuvěřitelně vědoucí. Mnohdy se na něj zvědavě zadívala a on v úleku rychle sklopil zrak. Když pak navázala oční kontakt znovu, byl jeho pohled najednou úplně prázdný. Jako by shlížela do studny a neviděla nic než tmu pod sebou.

Nenáviděla ho. Nevěděla proč, ale zpříma na proboštova chráněnce pohlédnout už nikdy nechtěla. Cosi v něm ji děsilo.

S myslí plnou chmurných myšlenek pokračovala v cestě. Jen občas pootočila hlavu, aby zkontrolovala, zda všechny sestry z jejího doprovodu bez úhony sešly strmý kopec. Když dorazily až k starobylé bráně, uslyšely zpoza ní neslýchané porušení veškerých řádových pravidel. Kdosi tam za zdí byl šťastný a svou radost dával světu na odiv bezstarostným smíchem. Veselý trylek unikl z rozesmátého hrdla a okamžitě ho následoval další. Kdosi se radoval v den, kdy klášter utrpěl tak velikou ztrátu!

Matce představené stačil k udělení rozkazu jediný pohled a pokývnutí hlavou směrem k zahradám. Sestry pochopily a okamžitě utíkaly zjistit, který opovážlivec se odvážil ignorovat abatyšin přísný zákaz hlasitého mluvení mimo dormitář. Společná ložnice byla jediným místem, kde představená jejich řádu povolila volné rozpravy. A dokonce i tam probíhala veškerá komunikace velice tiše. Všechny obyvatelky kláštera se bály, aby na sebe nechtěně nestrhly pozornost přísné velitelky a nevysloužily si tvrdý trest.

Již za několik okamžiků před rozhněvanou velitelkou stály Ludmila s Magdalenou a v bázni se krčily. Nevěděly přesně, co se stalo, přesto podvědomě vytušily, že je zle. Hodně zle. Tentokrát jejich prohřešek určitě nepotrestá jen půstem nebo několika ranami rákoskou.

Matka představená byla vzteky bez sebe. Její zlostný pohled a zrudlá tvář nevěstily nic dobrého. Už se ve skrytu duše těšila, až si svůj žal a frustraci vybije na těchto dvou nešťastnicích, které opětovně porušily její nařízení.

„Zamkněte je, za hřích smíchu a veselí v den smutku. Budou pohnány k zodpovědnosti před večerní modlitbou,“ přikázala stroze a bez dalšího slůvka vysvětlení odkráčela směrem k chrámu, aby se poklonila Panně Marii.

Chtěla v soukromí rozjímat nad vhodným vysvětlením, kterým před sestrami obhájí své rozhodnutí. I přes vztek a rostoucí pocit beznaděje si dobře uvědomovala, že o proboštově skonu neměly ani tušení a jejich uvěznění je proti nastaveným pravidlům. Jejím pravidlům. Přesto k trestu musí dojít. Ona to potřebuje! Nutně si musí ulevit! Na zklidnění její rozhárané mysli neexistuje nic lepšího než někoho zbít. Cizí bolest už léta léčila její vlastní. Blažený pocit moci nad životem a smrtí se nedal ničím nahradit. Dokonce ani sex v abatyši nedokázal vzbudit takovou slast.

Jejich trest bude pro všechny výstrahou. Už déle nesnese ani náznak sebemenšího vzdoru. Pokusy o nedodržování nastavených pravidel jednou provždy skončí.

Když podvečerní ticho narušil zvuk zvonu svolávajícího obyvatelky kláštera k večerní modlitbě, Magdalena se strachy roztřásla. Měla neodbytný pocit, že dnešní den ukončí něco strašného. Chloupky na předloktí se zježily a zimou to nebylo. Zlo je nablízku. Cítila ho. Otřásla se odporem. Musí se sebrat. Nesmí podlehnout. Ludmila ji potřebuje. S láskou objala milovanou sestru stojící vedle ní. Pak svorně poklekly, aby tiše pronesly modlitbu doufajíc, že bude vyslyšena.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé. Přijď království tvé.

Buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi. Chléb náš vezdejší dej nám dnes.

A odpusť nám naše viny, jako i my odpouštíme našim viníkům.

A neuveď nás v pokušení, ale zbav nás od zlého. Amen.“

Smutný povzdech se vydral z Ludmilina hrdla. Ztěžka vstala a nabídla pomocnou ruku přítelkyni. Věděla, že oporu k postavení nepotřebuje, je mladá a plná síly, ale přátelský dotek spolu s modlitbou jim oběma dodá sílu.

Magdalena přátelské gesto pochopila a dlaně se chytila.

„Ludmilo, stále tohle všechno nechápu. Vždyť jsme se nedopustily žádného hříchu. Naším proviněním je pouze smích a ten Boha jisto jistě ničím neurazil.“

„Vím, dítě, vím. Radost ze života zde nesnáší pouze naše abatyše. Věř a víra tvá tě ochrání. Tak je to psáno ve svaté knize. Řiď se písmem.“

„Víc se modlit už snad ani nejde.“

„Pst, dávej si pozor na slova. Nikdy nevíš, kdo je uslyší.“

Magdalena matku představenou nenáviděla. Ve skrytu duše se za zlostný pocit styděla, bylo to nekřesťanské, ale nemohla si pomoct. Abatyše pro mladou jeptišku představovala ztělesnění všeho pozemského zla, což by nahlas nikdy nepřiznala ani své milované ochránkyni a přítelkyni.

Nepříjemný škrábavý kovový zvuk klíče otáčeného v zámku jejich improvizovaného žaláře ženy dokonale probral. Na zádumčivé myšlenky už není čas.

Ve chvíli, kdy světlo louče ozářilo celu, stály již obě na nohou s hlavami hrdě vztyčenými, aby důstojně vyslechly rozsudek. Byly si svou nevinou jisté.

Řádové sestry však celou věc viděly jinak. Ty, jež dostaly za úkol je doprovodit do hlavní chrámové lodi, obdržely přesné instrukce, aby oběma ještě v cele provazem pevně spoutaly zápěstí.

Magdalena cítila zděšení. Bránila se, tohle nesmí udělat. Ony nic strašného neprovedly. Odmítala nastavit ruce, neviděla sebemenší důvod, proč mají před matku představenou předstoupit svázané. Když se pokusila vymanit ze sevření a uhodit jednu z trýznitelek, druhá využila chvíle dívčiny nepozornosti a dřevěným klackem, který ukrývala ve tmě, ji přetáhla po zádech takovou silou, až Magdalena upadla na zem. Měla co dělat, aby znovu popadla dech.

Ludmila se bojovat ani nepokusila. V odevzdaném gestu sepjala dlaně jako při modlitbě a trpělivě čekala, než zamračená sestra utáhne s krutým úšklebkem uzly. Zachmuřená žena použila zbytečně moc síly. Ludmilinými zápěstími přestávala proudit krev. Nebohé sestře bylo mdlo a brzy ji začaly brnět prsty.

Nedobrovolně spoutané vyšly ven do tiché noci ozářené pouze světlem louče a dorůstajícím měsícem, aby se vydaly vstříc osudu. Ludmila se zastavila jen několik kroků před vchodem do chrámu. Vážnou tvář obrátila k noční obloze a kratičký okamžik tak setrvala, potřebovala obnovit vnitřní sílu. Pak se se smutným úsměvem otočila ke své chráněnce: „Dalšího úplňku už se nedožiju, musíš být silná, mé dítě. Vím, že to dokážeš.“

Nečekala na odpověď, stejně to nemělo žádný smysl. Věděla své, už dlouho cítila, že její dny jsou sečtené. Nepředpokládala však, že konec přijde tak brzy. Bylo toho tolik, co chtěla Magdaleně ještě říct.

Starší žena z jejich doprovodu otevřela těžké dubové dveře, aby mohly projít. Nastal čas vyslechnout ortel a připravit se na cestu k pokání. Jako už tolikrát předtím uctivě při vstupu do hlavní chrámové lodi sklonily hlavy. Teprve pak se zadívaly směrem k velkému honosně zdobenému oltáři, před nímž stála abatyše. Zrovna cosi sdělovala hloučku jeptišek krčících se v bázni opodál. Nekonečný klid a všeobjímající víra, které při vstupu obvykle cítily, se vytratily. Jejich místo převzal strach a vyděšení. Dnes svaté místo čpělo záští a bolestí.

Opatrně krůček po krůčku postupovaly vpřed, až stanuly před matkou představenou. Po uštědřené surové ráně do zad pochopily, že mají pokleknout, aby ve správně pokorné poloze vyslechly, co jim chtěla sdělit. Ona se mezitím významně zadívala na všechny přítomné. Nesouhlasně zakroutila hlavou a teatrálně se několikrát hlasitě nadechla. Poté políbila růženec a rozmáchlou rukou učinila znamení kříže. S pohledem upřeným na Kristovo tělo zůstala několik minut strnule stát, jako by si potřebovala utřídit myšlenky. Ženám klečícím na tvrdé kamenné dlažbě čas strávený čekáním připadal nekonečný.

Když se abatyše konečně pohnula, přizvala gestem ostatní svěřenky a promluvila: „Pojďte blíže, drahé sestry. Je navýsost důležité, ať mě všechny pořádně slyšíte.“

Musela mít dokonalou jistotu, že každá z nich pochopí důležitost sdělení i závažnost trestu, který se rozhodla částečně vykonat osobně. V kostele zavládlo hrobové ticho. Měla jejich plnou pozornost. Ještě jeden hluboký nádech a cítila se připravena vynést rozsudek.

„Všechny musíte pochopit, že hřešit bezbožným smíchem v den skonu našeho milovaného představeného ctihodného pana Olecha, jež byl, jak všechny víte, až do nedávna prodlouženou rukou Boží na tomto světě, je nevídané a naprosto zavrženíhodné chování. Za neslýchanou svatokrádež dostanou sestry Magdalena a Ludmila každá sto ran bičem na záda. A následně po vykonání ortelu odslouží noční stráž u proboštova mrtvého těla. Z Boží vůle dostanou spoustu času kát se ze svých hříchů a modlit se za spásu proboštovy šlechetné duše.“

Když vyřkla nahlas poslední krutá slova, stařeninu tvář rozzářil pokřivený úsměv. Na osazenstvo kostela řeč zapůsobila. Samotnou ji zajímalo, co sestry řeknou na následující podívanou. Bylo jí fuk, že ostatní lidi odpuzuje a děsí. Ona se cítila dobře. Navýsost dobře. Celá viditelně pookřála. Z nějakého prazvláštního důvodu najednou cítila úlevu. Děsuplný trest a řezavý tón hlasu s nímž ho vyřkla dál rezonoval chrámem. Vracel se jako nekonečná ozvěna. Postupně se zahryzával do vyděšených srdcí řádových sester. Chuděry začaly v bázni pronášet modlitby. Mnohé v prosebném gestu padaly na kolena a prosily o milosrdenství pro své bližní.

„Smilujte se, dobrotivá matko,“ žádala jedna z nich.

„Pro lásku Boží, zadržte,“ orodovala jiná.

„Milost.“

„Neudělaly to ve zlém úmyslu, prosím za ně.“

„Slitování,“ přidávaly se další ženy.

„Zapřísahám vás, matko. Zadržte, vždyť je zabijete.“

„Dost, to stačilo,“ utnula představená jejich nářek. Byla neoblomná. Kývla na vybrané sestry její dnešní pomocnice, které netrpělivě čekaly na domluvené gesto. Společně pomohly nešťastnice zvednout zpět na nohy. Odvedly je ke dvěma nedalekým kamenným pilířům nesoucích monumentální zdobnou arkádu, jejíž krásu v tu chvíli nikdo z přítomných nevnímal. Žádná z žen se nepodívala vzhůru, aby jako už tolikrát předtím vnímala obdivuhodnou práci dávných stavitelů, jež tak mistrně podtrhovala atmosféru zdejšího chrámu. Dnes se zraky všech s hrůzou stáčely k zemi. Jen několik velice odvážných pohledů si dovolilo spočinout na odsouzenkyních, jejichž spoutaná zápěstí byla právě dalším motouzem přivázána ke kovaným držadlům na louče.

Sestry překontrolovaly pevnost provazů i uzlů. Pak připravenými noži rozřízly lemy bílých rouch odsouzenkyň, aby se poté mohly s podivným a chvílemi až vilně děsivým leskem v očích pustit do dalších příprav. Zvuk trhané látky rezonoval ztichlým chrámem hlasitěji než znělý zvon. Nepříjemný zvuk všechny přítomné ujistil, že matka představená krutý trest již neodvolá, bylo příliš pozdě.

Bledou kůži zad, která nikdy nepoznala dotyk teplého slunečního svitu, ozářila nedaleko hořící pochodeň. Studené ruce krutých řádových sester se postaraly o konečnou potupu. Brzy stály Magdalena s Ludmilou před celým řádem s kompletně obnaženou zadní polovinou těla. Prsa a nahý klín kryly jen cáry roztržených spodních šatů visících ze svázaných rukou. Cudně klopily zrak, neboť až dosud ani jedna z nich neviděla přítelkyni nahou. Věděly, že modlitba ke Svaté Panně je nezachrání. Přesto od ní svorně šeptem žádaly sílu jedna pro druhou.

Abatyše z nedalekého vyvýšeného stupínku vše bedlivě sledovala až do chvíle, než před ní stála dvě těla obnažená od krku až ke kotníkům. Poté vzala z oltáře připravený kožený bič, dosud skrytý před zraky přítomných pod vyšívanou poduškou. Bez dalšího slůvka sestoupila níže, aby se široce rozmáchla a uštědřila Ludmile první ránu. Použila veškerou sílu, jaké byla ve svém věku schopná. Vlastní rukou už trestala svěřenky mnohokrát, přesto pokaždé jejím tělem projela vlna nesourodých emocí mísících se s rozkoší. Milovala podobné chvíle. Bolest, krev a vzrušení. Cítila život. Ve spáncích slyšela tepot vlastního srdce, zatímco abatyšiným tělem rezonoval první záchvěv blížícího se vyvrcholení. Taková úleva. S každou další ranou se zbavovala vlastní hanby a hříchů, které už sama ani nedokázala vyjmenovat. Obavy o budoucnost a strach z minulosti se postupně rozplynuly. Vše je jinak, než si zprvu myslela, jí nic nehrozí. Díky smrti probošta už ji nic nemůže dostihnout. Milosrdná slastná úleva. Blaženost a pocit nevýslovné moci. Cítila euforii a chtíč. Potřebovala víc. Pocity přenášela do každé další rány, okolí již nevnímala.

Brutalita vykonávaného trestu se stupňovala. Nebohá Ludmila již nedokázala rány počítat. Veškerou svou vůli poslední zbytky energie a víry věnovala modlitbám. Omdlela u sedmdesáté druhé rány. Sestřino zmučené tělo bezvládně viselo na spoutaných rukou a mučitelka i přesto znovu a znovu urputně švihala bičem. Dál a dál nemilosrdně trhala kdysi nádherná běloskvoucí záda na cáry. Magdalena děkovala Bohu, že přítelkyni vysvobodil z muk. Sama počítala švihnutí biče a modlila se za brzký konec jejího trápení. V tu chvíli si neuvědomovala, že další na řadě je ona sama. Tak strašně ji ovlivnila síla okamžiku a strach o holý život milovaného člověka.

Vykonavatelka rozsudku již také pozbývala sil. Stejně jako ruka matky představené nebyla ani ta její připravena na velkou fyzickou námahu. Pro dosažení kýženého efektu je nutné rány vést ve správném rytmu a s dostatečnou energií.

„Už dost, prosím.“