Martin Nesměrák 

S cejchem vyvržence 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Martin Nesměrák, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-2753-1 (epub) 

ISBN 978-80-279-2754-8 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Postavy románu 

SICHELBACH 

(kterému se později začne zjednodušeně říkat „Žišpachy“) 

Sigibert, pán na statku Sichelbach, který pomáhal zrodu nového hradu 

PEVNOST NA ZEMSKÉ STEZCE A NEJBLIŽŠÍ OKOLÍ 

(původní „Landštejn“, dnes Pomezí, resp. Markl) 

Erkenbert, hejtman posádky v Pevnosti 

NOVĚ POSTAVENÝ KRÁLOVSKÝ HRAD NA DOHLED OD PEVNOSTI 

Evald od Studeného pramene, Kadolt ze Stálkova, Kuno řečený Dlouhý, Markvart ze statku pod Dubovou horou, Matěj od Studnice, Arnulf od Marksteinu, Sigibertovi sousedé a královští manové, sloužící v hradní posádce 

Winrich, žoldnéř 

Emmeram, nově jmenovaný hejtman královské hradní posádky 

KRÁLOVŠTÍ MINISTERIÁLOVÉ 

Hartman z Týnce, královský hejtman v prácheňském kraji a iniciátor stavby nového hradu, první kastelán na novém královském hradě Landštejně 

OSTATNÍ

Ekko, poskytovatel přípřeží a majitel tažných koní, sídlící na dvorci poblíž Pevnosti 

Vitas a Rúz, poskytovatelé přípřeže od Slavonic 

Ulfhart, vůdce karavany osadníků 

Bohuslav, probošt kláštera v Louce 

Čemiš, agilní hradecký rychtář 

Prolog 

„Hněte sebou!“ houkl rozmrzele Ulfhart za projíždějícím vozem dlouhé karavany. „Ať jsme v cíli ještě před soumrakem!“

Před jeho očima pozvolna defilovaly těžké vozy jeden za druhým, rozkolébané na nerovném povrchu zemské stezky jako zchromlí kačeři.

Ulfhart věděl, že jeho věčné pobízení dozajista nevyústí ve viditelné zvýšení rychlosti, ale považoval za vhodné dávat o sobě pravidelně vědět. A také si chtěl ukrátit dlouhou chvíli. Zvýšený hlas mu ovšem pokaždé vehnal krev do tváří a asi dlaň dlouhá podkovovitá jizva, která hyzdila levou stranu jeho jinak pravidelného obličeje, se pokaždé zřetelně rozsvítila. Dodávalo mu to poněkud drsné vzezření a on se utěšoval neurčitou nadějí, že mu dále zvyšuje jeho nespornou autoritu.

Ulfhart byl zástupcem lokátora a měl tuto karavanu kolonistů na starosti. Jeho úkolem bylo dopravit osadníky do cílové lokality, kde měli založit zbrusu novou osadu. Příslušné pozemky byly před časem připsány klášteru v Louce, založenému před nedávnem v sousedství mohutného zeměpanského hradiště Znojem. Klášter hodlal svěřenou panenskou a nevyužívanou lesní půdu zvelebit a přizval si k tomu osadníky až z dalekého Bavorska.

Ulfhart pracoval pro věhlasného Wichmanna ze Seeburgu, který měl s podobným podnikáním četné zkušenosti a disponoval potřebným finančním zázemím. Proto měl dveře otevřené dokořán u bohatých držitelů půdy, kteří chtěli zvelebováním držené půdy znásobit svoje příjmy. To se v prvé řadě týkalo bohatých klášterů, které se těšily nevysychající štědré přízni zeměpána.

Ulfhart byl na rozdíl od většiny svých vrstevníků plně gramotný a kromě němčiny vládl ještě češtinou a orientoval se alespoň zhruba i v latině. Takového člověka pochopitelně brali v agentuře všemi deseti. Šrám na levé tváři těsně nad okrajem upraveného plnovousu dával tušit, že zjizvený chasník se o sebe umí postarat i v nebezpečných situacích, což bylo významnou devizou v obecně nejisté době.

V případě úspěšného završení podniku, kdy v dohodnuté lhůtě dojde k vysazení nové vesnice a agentura lokátora obdrží slíbenou odměnu, která pokryje vložené náklady i přiměřený zisk, bývalo zvykem, že pověřený zástupce lokátora získá do držby jeden z nově vysazených hospodářských dvorců, obvykle sedmý či osmý v pořadí. Ulfhart se tedy mohl těšit, že získá střechu nad hlavou a solidní živobytí pro zbytek svých dnů. Lokátorský dvorec byl na rozdíl od ostatních svobodný a s jeho držbou bývaly spojeny další nepřehlédnutelné výhody, například držba mlýna či hospody. Ulfhart si pevně umínil, že skýtanou příležitost rozhodně nepromarní. Získaný dvorec totiž mohl klidně propachtovat a sám mohl dál vodit přistěhovalecké karavany. Úloha vecturaria, vůdce karavany, se mu zamlouvala a propůjčovala jeho osobě potřebnou vážnost.

Tolik k nadějným vyhlídkám ze strany agentury lokátora. Skutečnost byla bohužel o poznání méně slibná. Pan Wichmann totiž obvyklé podmínky zdokonalil v tom smyslu, že nejprve získané svobodné dvorce nechal napsat sám na sebe a teprve poté byl ochoten je postoupit některému ze svých lidí jako zaslouženou odměnu za vzorné dlouhodobé služby. Vidina výnosného pachtu v Ulfhartův prospěch se tedy vznášela někde v neurčitu. Protestovat bylo zbytečné, na to byl pan Wichmann příliš vlivnou osobností s dalekosáhlými styky, a nakonec, spolupráce s agenturou lokátora byla zcela dobrovolná, a pokud smluvní strana nebyla z jakéhokoli důvodu spokojená, mohla jít klidně o dům dál.

Ulfhartovi se dokonce v této souvislosti dostalo i dosti pregnantního varování. Jistý chlapík, jehož jméno se Ulfhartovi ne a ne vybavit, Ulfhartovi rovnou bez servítků oznámil, že Wichmann je všemi mastmi mazaný sprostý podvodník a svoje sliby plní velmi neochotně. On sám prý již s Wichmannem měl tu čest a slíbeného svobodného dvorce se nedočkal. Stěžoval si u samotného probošta v louckém klášteře, ale ten se mu vysmál. Oni prý mají smlouvu s Wichmannovou agenturou, a ošizený chlapík si má tedy stěžovat právě tam. Údajně podvedený muž oslovil Ulfharta v hospodě v sousedství kláštera, což samo o sobě zrovna důvěryhodně nepůsobilo, ale vyhlížel vcelku zachovale a přívětivě, takže mu Ulfhart nakonec dopřál sluchu. A překvapeně si uvědomil, že by se celkem snadno mohl i on sám stát obětí podvodu. Klidně mohl posloužit v úloze pouhého nosiče vody, který je po řádném naplnění požadovaného úkolu pro nějakou malichernost vyhozen a kýženou odměnu shrábne někdo jiný, kdo namísto únavného doprovázení karavany osadníků sedí někde pěkně v teple…

Ulfhart se zařadil za konec karavany. Jeho úkolem bylo rovněž zajistit, aby nikoho cestou neztratili a nikdo se někde nechtěně nezapomněl.

Obzvlášť pak na tak nebezpečném místě, jako byl rozlehlý močál, zvaný Blato.

Ulfhart neponechal nic náhodě. Lehkomyslnost by se mohla krutě vymstít všem zúčastněným, tím si byl naprosto jistý. Proto nejprve celou trasu přes Blato sám osobně projel a důkladně prozkoumal zrádný terén.

Výprava se utábořila brzy po poledni ještě před okrajem Blata, aby měl vůdce karavany na průzkum dostatek času. Pak se Ulfhart sám, bez doprovodu, pustil po zemské stezce přes mokřinu.

Zajímal jej především povrch vozovky, nakolik je spolehlivě zpevněný a jak vlastně vypadá bezprostřední okolí úzké říšské silnice. Okolní krajinu rámcově znal, nebyl zde poprvé, ale od poslední návštěvy před několika zimami mohlo samozřejmě dojít k výrazným změnám.

Přepadení během průzkumu se nebál. Otevřená krajina znemožňovala zaskočení ze zálohy, leda snad v případě, že by se útočníci krčili někde ve vysokém rákosí při samém kraji stezky. Ulfhart se při pomyšlení, jak by se asi útočníkům číhalo na kořist v záloze s nohama možná až po stehna zaraženýma v ledové vodě, ušklíbl. Kdepak, odtud přepadení nehrozilo. Tady hrozila sama příroda. A vydatně. Lupiči nicméně mívali vyhlédnutá onačejší místečka. Především místa s rychlou ústupovou cestou do bezpečí.

Vozovka se kroutila jako had bezútěšnou pustou krajinou pokrytou bujným travnatým porostem, kde místy pableskovala temná vodní hladina. Liduprázdnou planinu sem tam oživovaly vybělené kmeny stromů. Ulfhart uhodl, že klikatící se cesta spojuje místa s pevnějším podložím, a zrádnému okolí, byť by se tvářilo sebepřívětivěji, je radno se obloukem vyhnout.

Vozovka byla na více místech vyztužena hatěmi, které se pod zátěží povážlivě pohupovaly. Nedaleko od stezky bujel na nevelkých ostrůvcích hustý les, který prozrazoval pevnější terén. Někde dokonce mezi kmeny stromů prosvítaly obrovité balvany. I ony naznačovaly existenci ostrůvků pevné země uprostřed bažiny.

Ulfhart věnoval důkladnou pozornost i několika málo místům, kde se vozovka rozšiřovala, aby se umožnilo míjení s protijedoucími pocestnými. Pomalu dojel až na konec Blata a na pevné půdě na kraji lesa obrátil koně.

Po návratu do ležení Ulfhart prodebatoval další postup s trojicí svých spolupracovníků.

„Vyrazíme hned za úsvitu,“ oznámil poté autoritativně svým svěřencům. „Není to daleko, musíme jenom přejet močál. Neměl by to být zásadní problém, ale vždycky se může něco zadrhnout… Nedaleko za močálem je velká osada, tam si dopřejeme zasloužený odpočinek!“

Bylo rozhodnuto, že jeden z mužů Ulfhartova doprovodu vyjede před vlastní karavanou jako předjezdec. Jeho posláním bylo především zabránit komukoli z protisměru vjet na Blato. Těžké vozy osadníků totiž neměly otočnou přední osu, takže obrátit je k návratu bylo na úzké vozovce zcela nemožné. I tak však bylo radno věnovat stvořiteli Všehomíra úpěnlivou modlitbu za zdárné překonání Blata, protože případné opravy na voze v tak obtížném terénu představovaly těžko řešitelný problém. Vzápětí po průjezdu všech osmi povozů naženou pastevci na stezku dobytek. Nikdo z nich neměl žádné zkušenosti s tím, jak se stádečko bečících ovcí porovná s vachrlatými hatěmi, ale pevně doufali, že s pomocí bičů zvířata převedou, případně ty nejzatvrzelejší přenesou. Krav byla jenom hrstka. Ty jim starosti nedělaly. Na konci Blata bylo v každém případě bezpodmínečně nutné počkat na zbytky výpravy, ať již opozdilcům cesta potrvá, jak chce dlouho.

Karavanu měl podle domluvy uzavírat sám Ulfhart.

Osadníci jedoucí v karavaně sledovali okolní nepřívětivou krajinu se směsicí nechuti a pudového strachu. Když opouštěli rodnou hroudu v Bavorsku, zdáli se být připraveni na ledacos. V jejich domovině již začínalo nezadržitelně pučet jaro, pročež nadšeně sdíleli nadějné vyhlídky, že do cílové lokality přicestují dostatečně brzy na to, aby vyklučili les potřebný k založení plužin ještě před nástupem příští zimy. Anebo, přinejhorším, alespoň většinovou část.

Všichni je vytrvale ujišťovali, že vše půjde hladce a že není čeho se obávat. Země, kde vládne český král, jim byla vypodobněna jako přívětivá a veskrze podobná jako vejce vejci jejich domovině. Navíc ochotně přijímá přistěhovalce odjinud, ba dokonce i velkoryse umožňuje, aby se spravovali právem, na které jsou zvyklí z domova. Jejich vlastním právem. Právem jejich otců a dědů.

Pro zájemce, kteří se uvolili k daleké cestě, to vše dozajista znamenalo zemi zaslíbenou. Většina z nich nikdy neopustila půdu rodné osady a ti, kteří se odvážili nejdál, navštívili pohříchu jenom nejbližší trhovou ves.

Měli tedy velmi pokřivené povědomí o tom, jak veliký je okolní svět a co všechno se může skrývat za nejbližším obzorem.

Pro mnohé z nich tedy bylo nečekaně nepříjemným překvapením zjištění, že cesta do cíle nezabere jenom pár dnů, jak se jim snažil namluvit zástupce lokátora, který, jak jim zpětně začínalo docházet, mlžil, kde mohl, a hlavně bleskurychle uhýbal před jakýmkoli dotěrným dotazem na upřesnění časového rozvrhu.

Jadrné procitnutí sice mohlo osadníkům poněkud pokazit náladu, při bližším přezkoumání však volky nevolky museli spravedlivě uznat, že lepší alternativu nemají. Pokud si tedy nechtějí lhát do kapsy. Šlo totiž vesměs o mladší bratry hospodářů, kteří neměli nárok na otcovský statek a jedinou možností obživy zůstávala práce na cizí půdě. To ovšem skýtalo zcela nulovou perspektivu zbohatnutí a navíc, jak přibývalo lidí hledajících obživu v zemědělství při prakticky stále stejné výměře polností, plíživě se snižovaly vyplácené mzdy. Stížnosti neměly žádný význam, za každého nespokojence se ochotně nabízelo hned několik náhradníků.

Úděl kolonisty na nových územích nabízel určité východisko z nouze. Všechna tři nová království za východní říšskou hranicí ochotně přijímala přistěhovalce pro hospodaření na panenské půdě, které bylo prozatím dost a dost. Pravda, bylo potřeba vyklučit les a půdu vzdělat, odměnou však byla možnost jisté obživy při zvelebování vlastního hospodářského dvorce. Povinné platy po uplynutí mnohaleté ochranné lhůty se přitom z bohaté úrody daly pohodlně zaplatit, tak co by si člověk mohl přát víc?

Starší bratr budoucímu kolonistovi obvykle ochotně pomohl, kromě hromádky mincí třeba i tím, že mu půjčil či daroval povoz, čímž se jednou provždy zbavil němé výčitky svědomí, a navíc mohl doufat, že spáchal nebývale dobrý skutek. Sám budoucí kolonista obvykle mnoho věcí ve vlastnictví neměl. Snad pár rezervních svršků a několik kusů nářadí. A pokud měl rodinu, byla jeho největším bohatstvím právě ona. A také chuť pracovat.

Osadníci cestovali převážně východním směrem podél Dunaje, ale nakonec se stočili na půlnoc a začali se od řeky vzdalovat. Okolní krajina se brzy začala měnit. Mozaika žírných pastvin a úrodných políček začala zvolna ustupovat lesu. Neklamně poznali, že vstupují do pohraničního hvozdu. Jestliže pak v jejich domovině ožívalo jaro a den ze dne přibývalo tepla a slunečního svitu, tady to kupodivu tak docela neplatilo. Na sníh, pravda, prozatím nenarazili, ale bylo syrovo, sychravo a zima jako by se chystala předat vládu teplejšímu povětří jenom velmi neochotně.

Na samém kraji souvislého pásma lesů přijeli k opevněné osadě se zvláštním jménem Bystřice. Utábořili se před hradbami a se souhlasem tamního hejtmana si doplnili zásoby potravin.

„Zítra popojedeme dál a utáboříme se před močálem nazývaným Blato,“ upozorňoval Ulfhart. „Na překonání Blata si pak raději necháme celý následující den… Pak projedeme zemskou bránou na Landštejně a na moravské straně už by všechno mělo jít hladce. To nejhorší už budeme mít za sebou…“

Zrána tedy vyrazili po cestě od Bystřice k severu. Na rozcestí, kde se křížilo hned několik cest, které se po pár desítkách kroků ztrácely v hustém podrostu, odbočili vpravo. Ulfhart se tvářil nadmíru spokojeně. Vše běželo podle plánu.

„Všechny vozy překonaly bez úhony močál, což je dobře,“ zabručel pochvalně Ulfhart. „Ještě počkáme na poháněče dobytka a můžeme pokračovat… Už to doopravdy není daleko… Vyjedeme do mírného kopečku a na druhé straně už za chvíli uvidíme opevněnou osadu…“

Podle očekávání byl jako obvykle nejpomalejší dobytek. Platilo to po celou cestu, nejenom na Blatě. S tím bylo potřeba se prostě smířit. Povozy často čekaly na opozdilce, což nebylo nijak na škodu, protože i tažná zvířata potřebovala čas od času vydatný odpočinek. Těžké vozy, převážející celou osadníkovu chudou domácnost, dávaly tahounům pořádně zabrat. Na rovině to ještě jakž takž šlo. Jenže i mírná stoupání dokázala zvířata dokonale vyčerpat. Klesání naopak vyžadovala přibrzďování povozů, k čemuž sloužily dlouhé pevné kulatiny k zablokování kol. Zaslouženému odpočinku se tedy nikdo příliš nebránil.

Starosti dělalo poutníkům snad jenom počasí. Šedavá obloha, překypující tmavými dešťovými mraky, visela nízko nad smutnou krajinou. Bylo zjevné, že večer je na spadnutí. Slunce sice vidět nebylo, aby ukázalo, kolik ještě zbývá denního světla, ale všichni tušili, že se již zanedlouho začne stmívat. A na nocleh na kraji Blata by se nikdo z osadníků netěšil.

Ulfhart nicméně nedal rozkaz k rozbití tábora. Po krátkém odpočinku neúnavně pobízel k další jízdě. Pevně věřil, že do slibované osady dospějí ještě před soumrakem.

Zanedlouho se skutečně hustý les rozestoupil a před jejich očima se otevřel pohled do mělkého údolí, na jehož dně se klikatil potůček. Na jeho druhém břehu se tyčil mohutný ostroh oddělený od přilehlého terénního hřbetu hlubokým příkopem. Ostroh byl pyšně opevněný dvojitým prstencem vysokých valů, korunovaným pevnou dřevěnou palisádou. Tohle tedy byla ona pověstná pomezní pevnost Landštejn, střežící zemskou bránu. Hrozivá tvrz budila u návštěvníků zasloužený respekt. Na ochozech hradeb hlídkovaly v pravidelných rozestupech bdělé stráže, které neúnavně sledovaly okolní lesy. Čilý ruch a živá gestikulace hlídek prozrazovaly, že strážní zahlédli karavanu osadníků, jak vystupuje z lesa. Ulfhart osadníkům nařídil, aby pokračovali dál po stezce, ale naznačil, že nemají do opevněné osady zajíždět, ale mají se utábořit o něco dál. Vozy tedy zamířily mírným stoupáním k příkopu na šíji opevnění.

Ulfhart pobídl koně a rozjel se k otevřené bráně osady, aby dohodl podmínky pro utáboření na sousedních pozemcích. Stráže na bráně bez průtahů vpustily jezdce do ohrazeného areálu. Jeden jediný cizinec pro ně nepředstavoval žádné bezprostřední nebezpečí. Nechaly jej sesednout před nájemnou stájí a přivolaly hejtmana Erkenberta.

Vozy osadníků mezitím zdolaly za hlasitého pobízení vozků nedlouhé stoupání. Teprve nyní se před jejich zraky otevřelo další údolíčko. Zjevně sloužilo jako pastvina, bylo porostlé hustou trávou a protékal jím potok. Utěšený zelený pažit byl kolem dokola ohraničen lehkou proutěnou ohradou. Poutníci nyní pochopili, že jim Ulfhart naznačoval, aby se na noc utábořili právě zde. Ještě před pár okamžiky možná litovali, že nemohou přenocovat v Pevnosti, především kvůli bezpečnosti. Nyní však viděli, že jim žádná újma nehrozí. Údolíčko bylo totiž dokonale chráněné. Ze západní strany je hájily mohutné valy sousední Pevnosti a z východní strany na ně shlížel impozantní nově postavený královský hrad.

Osadníci byli ze své domoviny zvyklí na hrady stavěné z kamene a z vápna, a proto v nich těsná blízkost neotřesitelného symbolu panovnické moci představovala ztělesnění klidu a pořádku. Po putování pustými a liduprázdnými lesy to byla velice příjemná změna.

Založení tábora proběhlo rychle a efektivně. Po tolika noclezích nadivoko v lesích měli již osadníci většinu činností dobře zažitých, takže neztráceli zbytečně čas. Večer se rychle blížil a denní světlo se valem vytrácelo. Muži vypřáhli koně z povozů a ponechali jim na volném úvazu svobodu pastvy. V pomyslném prostředku tábořiště poté rozdělali oheň. Zjevně nebyli první, kdo učinil stejné rozhodnutí. Pak se zkušeně připravili na noc. Někteří se poskládali v blízkosti ohně, jiní dali přednost lůžku na holé zemi pod svým vozem. Ulfhartovi pomocníci určili noční stráže. Jejich úkolem bylo udržovat oheň a hlídat zvířata, aby se nestala obětí nočních predátorů, i když nikdo úplně vážně nepředpokládal, že by jim právě na tomto tábořišti z této strany něco doopravdy hrozilo. Spánkového deficitu se noční hlídači neobávali. Noční stráže vždy dopoledne nerušeně dospávaly cestou na vozech.

Nocleh přímo v sousední opevněné osadě by samozřejmě byl mnohem pohodlnější. Osadníci nepochybovali, že pokud by na jejich místě byla kupecká karavana, péče a úslužnost obyvatel Pevnosti by dozajista nabyla zcela jiných rozměrů. Jenže, pohříchu, v takovém případě by se bezpochyby jednalo o platící zákazníky, ba dokonce v mnoha případech o velmi dobře platící zákazníky, takže servilnost a snaha přesvědčit hosty, aby pustili příslovečný chlup, byla plně namístě. Kolonisté se samozřejmě taktéž chystali k nákupům pro doplnění zásob, o tom nebylo pochyb. Avšak oni sami, stejně jako obyvatelé pohraniční Pevnosti, dobře věděli, že půjde o nakupování veskrze mírné a skromné. Oběma stranám bylo zjevné, jak na tom poutníci jsou, že dvacetkrát opatrně obrátí každý denár.

„Táhni ode mě, žebroto líná,“ zařval vztekle Ulfhart a ohnal se po ruce, která nesměle spočinula na jeho paži. Vytušil, že šátravá ruka patří podivnému chlapíkovi, který se okolo něj vytrvale motal a blekotal něco zcela nesrozumitelného. Prudce se otočil, aby drzého opovážlivce příkladně ztrestal, ale vzápětí se váhavě zarazil.

Jeho protějšek byl totiž překvapivě takřka stejně vysoký, urostlé ramenaté postavy a jeho bytelný zjev budil respekt. Z tváře, obrostlé huňatým neupraveným plnovousem a kšticí nepoddajných vlasů, svítily tmavé oči po obou stranách baňatého nosu. Výraz obličeje nicméně nesignalizoval bezprostřední hrozbu, pročež Ulfhart raději spolkl svoji zlost.

„To tady necháte všelijaké pobudy, aby jen tak otravovali pocestné?“ zavrčel Ulfhart nakvašeně, ale byla to jenom řečnická otázka. Na odpověď vlastně ani nečekal.

S hejtmanem vše vyřídil ke svojí plné spokojenosti a hotovil se k odjezdu. Neochotně si uvědomil, že potyčka s místním vesničanem by jeho věci zrovna neprospěla, takže chtě nechtě musel svůj temperament krotit. Postupně mu také docházelo, že by hádka nemusela mít tak úplně jasného vítěze. Chlapík totiž nevypadal jako třasořitka a nevyhlížel ani nikterak vylekaně. Dokonce nebyl ani viditelně ozbrojený, i když ošumělá hazuka neurčité barvy, ve které vězelo mužovo svalnaté tělo, mohla ve svých četných záhybech nějakou dýku klidně ukrývat. Ulfhart by na počátku potyčky musel tasit meč, aby tahal hned zkraje za delší konec provazu, jenže to je samo o sobě na pováženou. Tasit meč na bezbranného… To by nemuselo dobře skončit. Tady, v odlehlé Pevnosti při zemské bráně, stejně jako kdekoli jinde.

Výmluvy by mu asi příliš nepomohly. Sotva by někdo uvěřil, že měl strach z neozbrojeného vesničana a tasil v sebeobraně. I v situaci, kdy neozbrojený vyhlíží tak divoce jako Ulfhartův protějšek. Pokud si totiž někdo někdy chtěl představit, jak asi vypadá takový lesní muž, blesklo Ulfhartovi hlavou, musel si dozajista připodobnit právě takovéhoto chlapa. Tím spíš, že lesního muže, vyděděnce zbaveného práv a ochrany zákona, nadobro vyloučeného ze společnosti lidí, si logicky představujeme jako výlupek všeho zla.

Jenomže při pozornějším prozkoumání nakonec Ulfhart dospěl k názoru, že muž možná ani není žebrák, jak zkraje zřejmě ukvapeně a nejspíš i mylně usuzoval. Muž totiž neměl žádné zavazadlo. A Ulfhart byl přesvědčen, že opravdový žebrák by nějaké zavazadlo mít měl. Přinejmenším smotek deky či houně k nouzovému noclehu.

„Jenom se ti snažil velice zdvořile nabídnout přípřež,“ ozval se znenadání příjemný kultivovaný hlas za Ulfhartovými zády. „Není proč se zbytečně rozčilovat, vzácný pane… Vítej v naší Pevnosti, ve výspě zeměpanské moci uprostřed liduprázdného pohraničního hvozdu…,“ doplnil konverzačním tónem s lehkou ironií v hlase.

Ulfhart se otočil jako na obrtlíku.

O stěnu nájemné stáje se nenuceně opíral chlapík střední postavy, zjevně voják zdejší posádky. Měl na sobě gambeson a přes něj osníř, dlouhou drátěnou košili. Svrchní tmavý surkot nenesl žádné rozlišovací znaky. Meč měl v závěsu na plecích. Přílbu neměl, ve stráži tedy v tuto chvíli zjevně nebyl.

„Pří… co?“ zakoktal zmatený Ulfhart.

„Přípřež, drahý pane, přípřež,“ odtušil trpělivě voják.

„Nevíš snad, co je přípřež, pane?“

Voják byl navenek příkladně zdvořilý, ale Ulfhart vycítil v jeho hlase skryté napětí. Zdejší věhlasná Pevnost se mu přestávala zamlouvat.

„Vím, sakra, co je přípřež,“ odsekl naštvaně a dodal se zadostiučiněním: „Ale o ničem takovém ten štětináč nemluvil, nejsem přece hluchej…“

Voják se pobaveně pousmál.

„Ale mluvil,“ přikývl. „Jenže ti to říkal česky, jestli jsi to nepochopil.“

„Česky…,“ odfrkl nespokojeně Ulfhart. „To snad neumí německy?“

„Ale umí,“ ušklíbl se voják a odlepil se od stěny. „Ten štětináč, jak říkáš, se jmenuje Ekko a umí jak česky, tak německy, jako ostatně tady v okolí asi každý.“

„Tak proč na mě mluvil česky?“ durdil se Ulfhart, ale počáteční nelibost jej zvolna opouštěla.

„Inu,“ pousmál se vědoucně voják, „s Ekkem se to má asi tak, že je bohužel od narození skoro hluchý. To má za následek smutnou skutečnost, že dost bídně mluví. Někdy je mu stěží rozumět, jeden by skoro potřeboval tlumočníka, aby kolikrát pochopil, co chce vlastně říct.“

„Hm…,“ zabručel Ulfhart a začal se cítit poněkud trapně.

„Česky tě, pane, oslovil především proto, že jste přijeli z české strany,“ vychutnával si zjevně voják pozici toho lépe informovaného. „Já sice vím, že jste přijeli od Bystřice a na velkém rozcestí pod Dobrou vodou jste odbočili na východ, ale na první pohled je to prostě a jednoduše z české strany. A navíc, pokud to tedy ještě nevíš, pane, toto území spadá pod vládu českého krále, takže jsme tady, překvapivě, vlastně v Čechách. Proto na tebe tedy mluvil česky…“

„Já česky rozumím,“ odvětil Ulfhart, „ale jemu jsem tedy nerozuměl vůbec.“

„Ano, chápu, někdy je to těžké,“ povzdechl si souhlasně voják.

„Je ale zajímavé, že tys mne hned oslovil německy,“ začal Ulfhart z jiného soudku. „Proč?“

„Inu,“ pousmál se voják, „protože já jsem předtím slyšel, jak se domlouváš s hejtmanem, takže jsem slyšel tvoji němčinu. A pak mi samozřejmě neuniklo, že nereaguješ na Ekkovy pokusy o češtinu, takže moje první volba pro debatu s tebou byla němčina. Ekko samozřejmě tvoji debatu s hejtmanem slyšet nemohl, protože jste stáli mimo jeho dohled.“

„No dobrá tedy…,“ přikývl váhavě Ulfhart. Pak si uvědomil, že když zůstane k Ekkovi otočený zády, nebude mu nedoslýchavý přípřežník odezírat ze rtů, a nebude mu tudíž rozumět. Ztišil tedy hlas a obrátil se k vojákovi.

„Nechceš mi doufám tvrdit, že to bylo míněno vážně? Tenhle člověk že nabízí přípřež?“

Voják s úsměvem přikývl.

„Už je to tak…“

„Chceš tvrdit, že tenhle lesní člověk vlastní tažné koně?“ Ulfhart nevycházel z údivu.

„Vlastní tažné koně, a má je dokonce řádně zaregistrované v hradní kanceláři,“ přisvědčil voják a neurčitě kývl k opevněné akropoli v severovýchodním rohu Pevnosti, kde se za vysokou zdí ukrýval výstavný tribunový kostel a hraběcí falc. „Má dokonce zapsanou svoji značku, takže pokud by mu náhodou ty jeho koně někdo ukradl, se zlou by se potázal. Podle značek by zloděje snadno usvědčili z krádeže.“

„A kolik že má mít těch koní?“ zeptal se znepokojeně Ulfhart. Ztracená varta uprostřed pohraničního hvozdu ho nepřestávala udivovat.

„Jen dva, pokud je mi známo,“ odpověděl voják s bohorovným klidem. „To mu k živobytí bohatě postačí. Žije sám, takže k čemu by mu byli další?“

„Nějak se mi to nezdá…,“ drbal se Ulfhart pochybovačně na zátylku. „Když se na něj podívám, jako kdybych viděl náhončího silničních lupičů…“

Voják pokrčil rameny.

„To je na tobě. Musím tě ale upozornit, že cestou na Moravu tě čeká poměrně dlouhé stoupání. Nepříliš příkré, ale o to delší… Rovina, jako byla dole při Dunaji, tady rozhodně není.“

„Všiml jsem si. Ale…“

„Koukal jsem, jak jste se ploužili s těmi naloženými vozy sem do kopečka. Ti šimlové tedy dostali pořádně za uši. Můžou ty táhlé kopečky vydržet, anebo taky ne… Určitě ti je jasné, že tlačit ty vozy nemůžete.“

Při připomínce o tlačení vozů se Ulfhart orosil na bedrech. Vůbec netušil, jak moc jsou jednotlivé vozy naložené a kolik sil mají zapřažení koně. Z výmolu se uvázlý povoz vytlačit dal, to bezpochyby, ochotných silných rukou byl dostatek. Jenže tlačit do kopce, to bylo něco docela jiného. Stačilo, aby se tažný kůň v zápřahu smekl, a naložený vůz mohl dostat netušenou hybnost, před kterou pak už nebylo úniku. Ochotný pomocník mohl jen stěží doufat, že by stačil včas uskočit do strany. Neřkuli, pokud by se snad našel blázen, který by se zapojil do tlačení na straně povozu, mezi koly. To byla jednosměrná cesta k bolestivému sebezničení. Navíc, uprostřed hlubokých lesů vyšlo v podstatě nastejno, přišel-li člověk k ochromujícímu zranění, anebo rovnou o život.

„To tady není jiný přípřežník?“ podivil se mrzutě Ulfhart. Stále se držel mimo účinný dohled, aby Ekko nemohl odezírat z jeho úst.

„Ale je,“ mávl rukou voják. „A hned několik. Jenže je ještě brzo. Sezóna vlastně ještě nezačala. Soudil bych, že máš docela štěstí, že se ti nabídl aspoň ten jeden…“

„Ten ale stojí za to,“ zasténal nešťastně Ulfhart.

„Jestli máš na mysli jeho zevnějšek, tak pak tě můžu ujistit, že ti ostatní nevypadají o moc líp. Určitě by ses do nich na první pohled nezamiloval,“ ušklíbl se voják.

Ulfhart ale stále ještě váhal.

„A ty ho znáš?“ zeptal se vojáka váhavě, jako by to samo o sobě bylo nějakou zárukou spolehlivosti.

„Znám,“ připustil voják s pokrčením ramen. „Narodil jsem se tady, nebo spíš malý kousek od téhle Pevnosti. Jmenuju se Sigibert a nejspíš budu mít tu čest doprovázet vás po zemské stezce směrem na východ, odtud až do Slavonic na moravské straně zdejší zemské brány…“

*** 

Pobyt osadníků na palouku pod hradbami Pevnosti se nakonec prodloužil o jeden odpočinkový den. Ulfhart tak rozhodl s ohledem na celkovou únavu cestovatelů i soumarů a tažných zvířat. Hned zrána se s jedním ze svých spolupracovníků vypravil k novému královskému hradu. Sigibert, který měl službu na bráně podhradí, se nemálo podivil, když uviděl v průjezdu brány známou tvář.

Ukázalo se, že Ulfhart disponuje průvodní listinou, která mu umožňuje projet celnicí a mýtnicí v zemské bráně bez toho, aby mu bylo vyměřeno clo a mýto. Určitou logiku to bezesporu mělo, protože osadníci neprováželi přes zemskou bránu zboží k dalšímu prodeji, ale výhradně jenom osobní majetek. Bylo to tedy obdobné, jako když sedláci z Pevnosti a jejího okolí převáželi přes celnici v podhradí nového královského hradu po zemské stezce náklad sena z luk, která měli v nájmu na druhé straně pomyslné zemské hranice. Kupodivu však podle Ulfhartovy listiny bezcelní průjezd neměl nikterak zkrátit povinnost královské posádky zajistit osadníkům bezpečný ozbrojený doprovod až na hranici hradního újezdu. Tedy podobně jako komukoli jinému, kdo clo a mýto řádně uhradil.

Aby královští svojí povinnosti řádně dostáli, sdružovali pocestné i kupce do chráněných karavan, které bývaly i hodně početné. Členové karavan spolu s doprovodnými královskými vojáky tak měli odradit případné silniční lupiče.

Ulfhart s průvodním glejtem halasně mával na všechny strany, vyžádal si vstup do podhradí a v celnici listinu vehementně předložil hradnímu písaři k nahlédnutí, aby nedošlo k nějakým zbytečným nesrovnalostem. Písař protáhl zklamaně obličej, protože výnos z mýta a cel, či přesněji jeho předepsaný díl, tvořil stěžejní příjem hradní pokladny. Zpochybňovat rozhodnutí královské kanceláře nicméně v úmyslu rozhodně neměl. Blahosklonně přikývl a listinu Ulfhartovi vrátil.

Oba návštěvníci se následně rozdělili. Ulfhart zamířil zpět otevřenou branou podhradí k tábořišti osadníků, jeho společník naopak zamířil na opačnou stranu a vyjel protilehlou branou podhradí směrem na východ, po zemské stezce dál na Moravu.

„Nebude ti tvůj zbrojnoš chybět?“ houkl Sigibert z hradebního ochozu na Ulfharta, který právě projížděl portálem brány.

„Nebude,“ odtušil bryskně tázaný. „Ostatně, tak je to dohodnuté s proboštem kláštera v Louce. Máme mu dát vědět, až budeme projíždět zemskou branou…“

„Mohli jste to nechat, až budete ve Slavonicích,“ nadhodil Sigibert.

„Já se řídím jenom svými rozkazy,“ utřel ho suše Ulfhart. „A navíc, odtud až do Slavonic nás přece budete chránit vy!“

Výstižněji to vyjádřit nemohl.

Sigiberta bezděky napadlo, že dvojice návštěvníků to celé navlékla vcelku šikovně. Předjezdec se zkraje tvářil jako průvodce šéfa osadnické karavany, což mu dozajista propůjčovalo určitou vážnost, vyhnul se tím nicméně dotěrnému dotazování stráží, kterému by býval neunikl, pokud by býval přijel sám a žádal o volný průjezd hradem. Mohlo se dokonce stát, že by strážní považovali jeho osobu za natolik rizikovou, že by ho dovnitř z bezpečnostních důvodů ani nevpustili a donutili ho k objížďce lesem. Postupem, kteří oba muži zvolili, se možnému úskalí vychytrale vyhnuli. Stráž na moravské východní bráně totiž prověřeného pocestného bez průtahů vypustila z podhradí ven.

Sigibert se uvolnil ze služby na bráně, vsedl na koně a vypravil se do sousední Pevnosti. Bylo potřeba vyřídit spoustu nezbytných náležitostí. Především vyhledal Ekka a spolu s ním navštívil osadníky a nabídl jim jeho jménem možnost přípřeže. Předpokládal, že Ulfhart mu v tomto ohledu nijak účinně nepomůže, protože si včera s rozcuchaným přípřežníkem nepadli do oka. Ekko sám by se s osadníky pravděpodobně domluvit nedokázal, jeho omšelý zevnějšek a mizerná schopnost komunikace by to nejspíš zcela znemožnily.

Sigibert dokonce oběhl další dva případné přípřežníky sídlící v Pevnosti a po dohodě s osadníky jim nabídl možnost výdělku. Osadníci se nejprve tvářili podezíravě, ale nakonec byli srozuměni s ujednáním, že přípřežníci je o svojí újmě doprovodí před avizované dlouhé stoupání a teprve tam se rozhodne, zda si osadníci přípřež zjednají, či nikoli. S tím místní sedláci ochotně souhlasili. Podobné uspořádání neabsolvovali poprvé a ze zkušenosti věděli, že úvoz zemské stezky, stoupající od brodu přes Taxenbach mírně, ale o to vytrvaleji do dlouhé stráně mezi terénními dominantami Čihadlem a Uhlištěm, přesvědčivě zapůsobí na majitele tažných koní, aby zbytečně netýrali svá zvířata.

Sigiberta k nebývalé aktivitě nevedly jenom lidumilné pohnutky. Snadno si spočítal, že pečlivá příprava se bohatě vyplatí a podcenění podmínek na stezce se spolehlivě vymstí nejenom cestovatelům samotným, ale i landštejnskému ozbrojenému doprovodu, který je má na starosti, tedy Sigibertovi a jeho lidem. I oni případně na stezce uváznou, i oni budou muset nouzově nocovat v lese, když se to vyvrbí úplně nejhůř, a i oni budou nastavovat kůži, pokud by se někdo odvážil na rozklíženou karavanu zaútočit.

Dobře věděl, že každé zbytečné otálení v pohraničním hvozdu s sebou nese zvýšené potenciální riziko. Ještě poměrně nedávno, v době stavby nového královského hradu v sousedství starší Pevnosti, na místě zvaném Větrná hora, byly okolní lesy relativně bezpečné a silniční lupiči řádili jinde. Důvodem bylo početné královské vojsko, které chránilo staveniště hradu a se kterým se žádný z lapků netoužil osobně potkat. Nebezpečí tehdy hrozilo jenom od nepřátelského rakouského vojska, které, jak se dalo čekat, se snažilo škodit, kde jen mohlo. V tak výbušné konstelaci silniční lupiči nechtěli konkurovat.

Jenže časy se změnily.

Hrad byl dokončen, ochranné královské vojsko odtáhlo do vnitrozemí, roztroušené rakouské oddíly se postupně opatrně stáhly, protože možnosti snadného kořistění na královských zásobovacích karavanách zmizely v nenávratnu, a na zemskou stezku se pozvolna vraceli kupci. A v závěsu za nimi samozřejmě i dravci, kteří se na nich přiživovali.

Prozatím k žádnému přepadení nedošlo, či možná přesněji, žádné nebylo hlášeno. Že nejde v tomto ohledu a totožné jevy, je jasné každému, kdo si uvědomí, že pokud kupecká karavana zmizí úplně beze stopy, nenajde se nikdo, kdo by její přepadení ohlásil.

Skutečnost, že je prozatím ticho a klid, nenabízela důvod ke spánku na vavřínech. Všem zúčastněným bylo jasné, že dříve nebo později k mimořádné události dojde s pravděpodobností hraničící s jistotou a že z logiky věci vyplývá, že ten okamžik se každým dnem neúprosně přibližuje.

To dělalo Sigibertovi nemalé starosti.

Osadníci mu připadali zoufale nepřipraveni pro úkol, který je čeká. Během rozhovoru s jednotlivci dospěl k překvapivému poznání, že všichni jsou zahleděni do budoucího mýcení lesa v cílové destinaci a že právě to je stěžejní problém, který cele zaměstnává každý záhyb jejich mysli. Žádný z nich však nevěnoval ani špetku pozornosti cestě k cíli jako takové. Všichni jako by spoléhali na to, že do cíle dříve či později dorazí, tak nějak hladce, zcela samozřejmě, bez jakéhokoli protivenství.

Podle Sigibertova mínění byl opak pravdou. V cestě jim stál především bezpočet způsobů, jak přijít k úrazu, v prvé řadě vlastní neopatrností. Nouzové nocování v lese bylo rovněž velice riskantní, když už ne kvůli lupičům, tak kvůli dravcům. Karavanu osadníků doprovázeli pouzí čtyři ozbrojenci, z nichž jeden dokonce odjel do cíle jako předjezdec. To připadalo Sigibertovi nepochopitelné. Jako nebezpečná hra s ohněm. Účastníci karavany byli, pravda, fyzicky zdatní muži, nic jiného se ani čekat nedalo s ohledem na zápřah s vysazením kolonizační vesnice v cílové lokalitě, jenže ozbrojeni byli jen tesákem, který současně sloužil jako jídelní příbor. Měli samozřejmě i dlouhé sekery a železné sochory, ale ty měli pečlivě uložené na vozech, takže jejich použití pro obranu bylo hodně problematické. Navíc neměli žádnou zbraň na dlouhém ratišti, kopí či cokoli podobného. I relativně nepočetný útočný oddíl, vybavený potřebným odhodláním a zběhlostí v krvavém řemesle, by osadníky vbrzku bez milosti zmasakroval.

Čtyřčlenná hlídka se Sigibertem v čele, kterou k jejich ochraně mohl postavit královský hrad, mohla taktickou nevýhodu zmírnit jen sotva znatelně. I proto nehodlal Sigibert na stezce otálet déle, než bude nezbytně nutné.

Nazítří osadníci sbalili tábor a vypravili se na cestu. K jejich překvapení je zemská stezka po krátkém stoupání přivedla k bráně podhradí královského hradu, pod nímž přenocovali. Veřeje se před nimi otevřely a jejich vozy jeden po druhém vjížděly do podhradí. V bráně samotné byli vždy přinuceni zastavit a vrata před nimi a za nimi s dutým rachotem zapadla. Hrozivě vyhlížející vojáci rozestavení na hradebním ochozu obhlíželi jejich povozy shora a obsluha vrat krátce nahlédla pod voskovanou plachtu a prohledala náklad. Na chabé protesty nebyl brán žádný zřetel.

Osadníci pochopili, že královští vojáci se obávají úskoku a přepečlivě zkoumají, koho si pouští do podhradí. Tam se k nim připojila čtveřice jezdců v kroužkové zbroji, z nichž jednoho, Sigiberta ze Sichelbachu, již znali osobně ze včerejška. Vojáci je potom vyvedli druhou branou z průjezdného podhradí na vymýcené předpolí. V klidu vyčkali, až podhradím projde i stádečko hospodářských zvířat, a pak vykročili po zemské stezce směrem k východu. Záhy je obklopil hluboký les.

Zemská stezka vedla mělkým úvozem mezi vysokými stromy, jejichž koruny se nad hlavami poutníků dotýkaly a proplétaly. Ačkoli sluníčko od rána nešetřilo svitem i hřejivými paprsky, tady panovalo v úzkém tunelu šeravé nazelenalé přítmí a citelný předjarní chlad. Mnohého z osadníků mimoděk napadlo, co by se asi stalo, kdyby právě teď narazili na protiběžnou karavanu anebo jízdní oddíl. Po důkladnějším přezkoumání však zjistili, že na více místech se úzký úvoz nakrátko rozšiřuje, aby případné míjení umožnil. Je samozřejmě možné, že každá organizovaná skupina povozů posílá vpřed předjezdce, který bezpečné míjení zajišťuje. Vždyť i oni sami přece vyslali předjezdce…

Jenže to bylo už včera. A s úplně jinými úkoly. Ba ne, ten s míjením nepomůže…

Je také samozřejmě možné, že protiběžné karavany putují úplně jiným úvozem, že prostě a jednoduše kvůli šikovnější sjízdnosti má každý směr jízdy vlastní vytyčenou trasu. Nic neobvyklého by to nebylo. Na jiných zemských stezkách šlo o naprosto běžný jev. Na některých místech bývalo i více paralelních tras, ne jenom dvě. Pokud se totiž některý úvoz stal postupně pro těžké povozy obtížně zdolatelný, vyjezdili někde poblíž novou mělčí stopu.

Okolní les nicméně na první pohled existenci žádných dalších větví stezky nenaznačoval. Pod letitými stromy divoce bujel hustý podrost, který vyhlížel dokonale kompaktně. Nikde žádná přívětivější světlina, žádná pěšinka, která by narušovala jednolitou bariéru lesa. Osadníci měli lesy i ve svojí domovině. Ty jejich lesy však vyhlížely docela jinak. Byly přátelské, prosvětlené častou těžbou dřeva a zhusta využívané k vypásání domácími zvířaty. Nebyly ani přespříliš rozsáhlé, zpravidla končily na hranici plužin sousední osady. Hlubší lesy začínaly až na okraji osídlené oblasti, případně na hranici země. Lesy v jejich domovině rovněž poskytovaly hojnost lesních plodů, které sbíraly jejich děti, když hlídaly pasoucí se dobytek. Děti sice dostávaly preventivní poučení o nebezpečenství lesních běsů, ale hlavním účelem těchto vyprávěnek bylo naučit děti, aby se do lesa nevzdalovaly z bezpečného dohledu, a ani dospělí tyto povídačky povětšinou nebrali příliš vážně.

Při pohledu na zdejší hvozd mnohý z osadníků svůj vžitý pohled na les poněkud pozměnil. Možná i zde rostla hojnost lesních plodů, nebylo však jasné, jak se k ní dostat. Podrost byl místy propletený tak, že pohyb v něm mohli zvládnout jen ti nejmenší lesní tvorové.

I kdyby snad poutníci někde zahlédli pěšinu, kam by asi vedla? Může v takovém lese vůbec někdo přežít? Jak dlouho by mu asi trvalo, než by proklestil podrost, aby mohl začít porážet vysoké stromy? Jak dlouho by poté vykopával pařezy, když košaté stromy vzbuzují dojem, že rostou propleteny jeden do druhého? Jak dlouho by trvala přeměna jalové lesní půdy na žírné palouky a úrodná pole?

A nechal by se vůbec tenhle les takhle spoutat? Impozantní velikáni s rozložitými korunami a mohutnými kmeny budili dojem, že ze svého těla nenechají vytrhnout ani štěpinku. Že jakýkoli, třeba i sebemenší průklest vyhlodaný člověkem odhodlaně a nemilosrdně vyrvou zpět. Okolní prales působil jako svébytná bytost, která by se dokázala člověku ubránit. Vždyť i ta zemská stezka, prastará říšská silnice sloužící obchodu a putování, vypadala jako pouhopouhý tenký vlásek na široširé hladině moře, kdy okolní hvozd se už už chystá přes ni převalit, aby ji beze stopy pozřel.

Co když se okolní stromy potají domlouvají, jak člověka ze svého hájemství bezezbytku vypudit? Proplétající se kořeny by tomu nasvědčovaly, stejně jako větve vysoko v korunách, které se důvěrně dotýkají v závanech větru…

Může tady vůbec člověk najít nějaké místo k životu? A i kdyby cestou nakrásně míjeli lesní pěšinu, znamenalo by to něco?

Vyšlapal tu pěšinu vůbec člověk? Anebo je to polozapomenutý stezník lesní zvěře, který vede někam k napajedlu nebo končí na kraji mokřiny?

Žádný z poutníků nicméně nepochyboval o tom, že ať to již za napohled neprůchodnou bariérou lesa vypadá jakkoli, les přece někde končit musí. Obzvlášť tenhle pohraniční hvozd. Všichni osadníci dobře věděli, že tenhle les tvoří pomyslnou hranici mezi rakouskými zeměmi na straně polední a mezi zemí českého krále na straně půlnoční. Pokud se tedy zvídavý pocestný prokouše tím lesem dostatečně daleko, vyjde na druhé straně do přívětivé zemědělské krajiny polí, luk, hájků, remízku a vesnic, navlas podobných těm v jeho domovině.

Jenže… Dá se tím lesem vůbec projít? Na první pohled to tedy rozhodně nevypadalo. Přesto ale nespoutaná mysl neustále našeptávala, že to nějak jít musí… Terén uvnitř hvozdu se přece vlní, tu stoupá, tu klesá, v údolích tečou potůčky, slévají se v potoky a ústí v říčky a bezprostředně podél nich husté podrosty být nemohou, ba ani stromy u nich nemohou prorůstat jeden skrze druhý…

Co když i tam, někde hluboko za neprostupnou hradbou na kraji lesa, je úrodná půda? Dalo by se tam žít? Patří to někomu? Nejspíš nikoli, protože to by se o tom úrodném koutě dávno vědělo a někdo by tam už odedávna vybíral poplatky z půdy. A vedly by tam samozřejmě široké a sjízdné cesty…

Takže to asi nikomu nepatří. Snad jen divokým lesním běsům, kteří neopatrnému vetřelci bez váhání vyrazí duši z těla.

Zemská stezka mírně, ale vytrvale klesala. Osadníci se začali podvědomě chystat k přechodu potoka či řeky. Pozvolný sjezd do údolí nemohl přece končit na jeho dně jinak než nějakou vodotečí. Nezbývalo než doufat, že jarní tání neznemožní další putování.

„Je dobře, že ses nenechal odradit a prosadil jsi svou,“ utrousil Ulfhart na Sigibertovu adresu. Měl na mysli jeho angažovanost v otázce přípřeže. Brod přes Taxenbach se sice podařilo překonat, ale procházka růžovým sadem to rozhodně nebyla. Jarní tání proměnilo okolí brodu v jednu velkou blátivou kaluž, naštěstí brod sám byl narušen jenom sotva znatelně. Kamenné těleso tvořící lože brodu postrádalo jenom několik málo větších kamenů, které bylo potřeba v řečišti dohledat a upevnit zpět na místo.

Přesto si přechod potoka i podmáčené přilehlé pobřežní louky vyžádal mnoho sil. Mnohokrát vytlačovali povozy uvězněné v řídkém bahně anebo zakleslé mezi balvany na brodu. Táhlé stoupání na druhém okraji říční nivy v plné nahotě odhalilo užitečnost přípřeže a najednou žádný z osadníků nepomýšlel na jakékoli chytračení, že by snad při sjednávání platby dělal nějaké drahoty. Náhle byli všichni rádi, že můžou nabízenou službu využít, a dokonce se hádali o to, kdo byl při prvním jednání na louce pod Pevností ten, který si s přípřežníky plácl jako první. Byl to současně i pokus, jak zahladit prvotní nepříznivý dojem z počátečního nedostatku vstřícnosti a prozíravosti.

Slunce zahalené v řídkém mlžném oparu již bezmála stálo v nadhlavníku, a pokud se mělo dostat na všechny zájemce o přípřež, nebylo proč ztrácet čas. Všichni tři přípřežníci zručně vypřáhli svůj tažný pár z lehké dvojkolky, na které přijeli, a zapřáhli jej před tažný pár vybraného povozu. Hned v příštím okamžiku nastavili dlaň a nechali si sjednanou přípřež zaplatit. Nebyli včerejší, jistota je jistota, co kdyby na ně na kopci někdo udělal dlouhý nos? Osiřelou dvojkolku pak zkušeně zapřáhli za povoz. Mohli ji samozřejmě prozatím ponechat u brodu, protože bylo jasné, že zájemců o přípřež je víc než přípřežníků, takže se otočí více než jedenkrát. Se zapřaženou dvojkolkou se ale mohli zpátky dolů k brodu z pozvolného kopečka svézt a nemuseli šlapat po svých. Stoupání bylo mírné, ale dlouhé a osadníci bez výjimky rádi za přípřež zaplatili. Ušetřili síly svých koní, což nebylo zanedbatelné. Někteří zpočátku spekulovali, že by se bez přípřeže obešli, a sice tak, že by se spojili do dvojic a spojenými zápřahy nejprve vytáhli jeden povoz a potom se vrátili pro druhý. Tím by těch pár denárů pochopitelně ušetřili. Jenomže pak by celou dřinu odtahali jejich koně.

A to by nemuselo být úplně prozíravé.

Vždyť je čekala ještě dlouhá cesta, až někam k Vratěnínu, což bylo naprosto nezvyklé místní jméno, které nedokázali ani správně vyslovit. Vzbuzovalo to nicméně neodbytný dojem, že to je záhadné sídlo někde na druhém konci světa. A což jestli jsou tamní lesy tak hluboké a divoké jako zdejší hvozd?

Osadníci se v duchu obraceli modlitbou ke Stvořiteli, aby jim dopřál dostatek sil.

*** 

„Jsme u cíle, dokázali jsme to,“ ohlásil spokojeně Sigibert, když čelo karavany vystoupilo z lesa do otevřené krajiny. Kývl směrem k osadě na dně mělkého údolíčka obklopeného širokým pásem polí, luk a oplocených pastvin. Nad doškovými střechami četných dřevěných chalup se převalovaly oblaky dýmu z domácích ohnišť.

Osada Slavonice byla poklidné ospalé hnízdo na křižovatce obchodních cest. Zemskou stezku vedoucí z Landštejna na východ k Bítovu zde přetínala cesta spojující rakouský Dobersberg se zeměpanským dvorcem v Dačicích, který střežil důležitý brod na Dyji. Slavonická osada obsadila táhlé nízké návrší chráněné z polední strany meandrujícím potokem a podmáčenou loukou, z druhé strany pak mělkým příkopem. Hliněný val s nízkou dřevěnou palisádou obklopoval shluk přikrčených stísněných chatrčí i výstavnějších selských dvorců. Ohrazení mělo spíše symbolický význam, mohlo odradit silniční lupiče nebo zloděje dobytka, avšak odhodlané ozbrojené moci nemohlo odolat ani náhodou.

Pro unavené poutníky však představovaly Slavonice kýžené útočiště na samém kraji pohraničního hvozdu a pro kupce byly shromaždištěm pro sestavení chráněných karavan i místem odpočinku před vstupem do nebezpečného území. Les zde samozřejmě ani zdaleka nekončil. Vyklučená plužina obklopující osadu, tvořená pestrou mozaikou polí a pastvin, byla ze všech stran obklíčena lesem. Ten však již zdaleka netvořil souvislý a neporušený porost, především na východní straně byl hojně prosvětlován šachovnicí polností a úhorů.

Oba muži si zjevně do noty nepadli. Nebylo však čeho litovat, jeden i druhý si byli jisti, že se sotvakdy v budoucnu ještě potkají.

Ukázalo se však, že to nebude tak jednoduché.

Od stolu Poďobaného již vstávali další chlapíci, kteří chtěli důrazně podepřít věc svého kamaráda.

„Jenže…“