Václav Gruber 

Případ arogantního romanopisce 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Václav Gruber, 2026 

Obálka © Ivana Vaszily, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2751-7 (epub) 

ISBN 978-80-279-2752-4 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Když otevřete knihu, čtěte pozorně. Je to jen vymyšlený příběh, ale přesto se totéž může stát i vám. 

VÝKŘIK 

I. 

„Ne!!!“ Jako by noční tmu proťal skřek ptáka. Krátký a vyděšený.

Ten druhý hlas byl tichý. Skoro tak tichý jako zrychlený dech. „Ale, no tak…“

„Ne, já nechci!“

„Ale jdi, chceš, každá to chce.“

„Opravdu ne, prosím…“

„To říká na začátku každá. Uvidíš, bude se ti to líbit…“ Další výkřik už ztlumil polštář na obličeji. Ještě se bránila, zoufalost dodá síly i drobnému dívčímu tělu.

Nestačí to.

Za oknem byla tma a nedaleko romanticky hučel splav. Zpočátku ještě poklid letní noci rušil vzlykavý pláč. Potom už bylo ticho, jen sýček na druhém břehu smutně zapískal. Málokdo postřehl, že se té noci svět změnil. Pro některé dost podstatně.

II. 

Vypínač tiše cvakl a lampička zhasla. Na nočním stolku ležel právě přečtený román. Tohle jsem přece zažil také… Nebo zažiju? Jsou knihy, které dokáží vyvolat vzpomínky, jsou knihy, které dokáží inspirovat. V nastalé tmě se znovu vynořují postavy a souvislosti jsou teď daleko jasnější. Vymyšlený příběh na třech stech stránkách. O tom, co se stát mohlo, co se možná i stalo, nebo co se také stát může. Začíst se do knihy je jako vstoupit do jiného světa. Do světa, kde v dosud neznámé krajině potkáte dosud neznámé lidi a zažíváte nové věci. Někdy se může podařit, že hranice mezi fikcí a realitou zmizí…

PŘÍPRAVA NA ZLOČIN 

I. 

Jiřina Zapletalová dopsala větu a opřela se o měkké čalounění pohodlné židle. Chvíli se jen tak dívala na obrazovku monitoru, pak se znovu začetla do poslední kapitoly. Po chvíli na okamžik zaváhala, potom v úvodní větě odstavce změnila slovosled. Ano, takhle je to lepší. Uložila upravený soubor a vzápětí ho ještě zkopírovala na flešku. Pro dnešek konec, řekla si a vypnula počítač.

První verzi rukopisu odeslala do nakladatelství Orion před měsícem. Odpověď přišla rychle, Orion má zájem román vydat. Ještě ten týden podepsala Jiřina v nakladatelství smlouvu, ve které se zavázala do dvou měsíců dodat definitivní text. Podívala se na ztemnělou obrazovku. Je už ta kniha opravdu hotová? Vstala od pracovního stolu a došla k oknu. Z pátého patra věžáku v Heyrovského ulici je hezký výhled na jihozápad. Zelené České údolí, nová čtvrť, která vyrostla z původní zahrádkářské kolonie za řekou, a přehrada. O něco blíž je Borský park. Tam přibližně před rokem začala Jiřina svůj první román psát. Na lavičce s otevřeným laptopem na kolenou. Ještě dřív, než přišla zima, si uvědomila, že doma u psacího stolu se na práci soustředí daleko lépe. Román je něco jiného než krátké povídky, které publikovala doposud. Postupně si zvykla usednout k počítači každý den.

Jiřina Zapletalová pracovala v lékárně na Severním předměstí. To je na opačném konci města. Většinou se cestou z práce zastavila v centru, pak dojela tramvají na původní konečnou stanici, prošla Borským parkem, někdy i kolem řeky, pak doma několik hodin soustředěně psala. Teď je práce hotová. Do konce týdne to všechno ještě alespoň jednou přečte, odešle rukopis a pak už se bude jenom těšit. Až kniha vyjde, vezme si v práci na celé čtyři týdny dovolenou a vydá se zase do světa. Usmála se. Jen tak, pro sebe. Tentokrát vyrazím do teplých krajin sama.

II. 

Manželka známého plzeňského romanopisce Rostislava Hory se probudila. Oknem za hustou záclonou pronikalo do prostorné ložnice ranní slunce. Otočila se na bok, aby si vychutnala hru světla a stínů na stropu a protější stěně. Široké dvojlůžko nebylo manželskou postelí Evy a Rostislava Horových a statný blondýn, který rozespale mžoural očima z jeho druhé poloviny, nebyl Rostislav Hora. Jmenoval se Viktor Bach. Rodinný přítel.

„Dobré ráno,“ usmála se Eva na svého milence a šťouchla ho ukazovákem do širokého hrudníku. Pak se otočila a vstala. Upravila si spadlé ramínko průsvitné noční košilky a došla k oknu. Samozřejmě věděla naprosto přesně, co teď Viktor proti oknu a rannímu slunci vidí.

Viktor se díval na siluetu téměř zřetelnou v poloprůhledném hedvábí. Nahota dovede být krásná, ale částečně zakrytá je daleko dráždivější. „Škoda,“ prohodil a posadil se na okraji lůžka.

„Čeho?“ obrátila se k němu Eva.

„Že už je ráno,“ dodal a zašklebil se na ni.

„Nevytahuj se a uvař kafe.“

Rozvedený Viktor Bach bydlel sám v bytě tři plus jedna s jednou koupelnou. Pro tuto chvíli ji přenechal Evě, přehodil přes sebe župan a odešel do malé kuchyně zapnout kávovar.

Eva se v koupelně nezdržela dlouho. Racionální žena tráví každou činností jen tolik času, kolik ta činnost doopravdy vyžaduje. Když se čerstvě oholený Viktor v čisté modré košili a světlých kalhotách znovu objevil v kuchyni, snídaně byla na stole.

„Rostislav mě pozval na ty padesátiny,“ prohodil Viktor a sáhl po nakrájeném sýru.

„Já vím, zmínil se,“ přikývla Eva. „Dokonce se mě zeptal, jestli chci také někoho pozvat já.“

„Cos mu na to řekla?“

„Je to jeho oslava, výběr hostů nechám na něm. Zeptala jsem se akorát na Jiřinu Zapletalovou. Známe se z práce, docela příjemná holka, tak abych si tam měla s kým povídat. Patří taky do toho jejich literárního klubu, bude se tam hodit.“

„Já snad ne?“

„Budeš ozdobou společnosti,“ odpověděla téměř vážně.

„Měl bych se tam ukázat,“ pokračoval Viktor.

„Jistě, jste přece kamarádi,“ prohodila Eva a napila se kávy.

Viktor jen pokývl hlavou. Co také na tohle říct.

Eva se podívala na hodinky. „Musím běžet.“ Dopila kávu, vstala a zlehka políbila Viktora na tvář. „Uvidíme se v sobotu ve Štěnovicích,“ dodala a zmizela v předsíni. Viktor vstal, ale už jen zaslechl bouchnutí domovních dveří. Znovu se posadil a zamyšleně se podíval na zbytky snídaně. Něco jiného je scházet se s kamarádovou ženou ve vlastním bytě a něco jiného je zúčastnit se s ní oslav jeho padesátých narozenin. Ale co, budou tam i jiní. Dojedl svůj chléb se sýrem a naskládal použité nádobí do myčky. Pak se rozhodl, že vyrazí do kanceláře. Nevadí, když jsou zaměstnanci občas překvapení, že šéf dorazil do práce dřív, než jsou zvyklí.

III. 

Vandě Janečkové vůbec nevadilo, že se na oslavě narozenin Rostislava Hory potká s jeho manželkou Evou. Vanda už nějakou dobu byla přesvědčená, že ona má na Horu větší vliv než kdokoli jiný z jeho okolí. Já se přece vůbec nemusím bát konfrontace s tou vyžilou vykopávkou. Měla by si uvědomit, že její doba už skončila. K úspěšným mužům patří mladé ženy.

Vandu poněkud překvapilo, když na třídenní sérii čtení do jižních Čech odjel Rostislav sám. Bývala by si snadno udělala volno, v městské knihovně by dovolenou na tři dny dostala. Věděla, že by bylo možné vyměnit služby tak, aby to nenarušilo provoz. Rostislav to odmítl. Ne, tentokrát je to ryze pracovní cesta, usmál se a dodal: Vynahradíme si to potom. Vanda při té vzpomínce pohodila hlavou. No, jak myslíš, chlapče. Slíbil, že zavolá hned, jak bude mít volné ruce, a že do vily ve Štěnovicích spolu odjedou ještě v pátek odpoledne.

Ostatní hosté přijedou až v sobotu. Určitě mezi nimi budou zajímaví lidé. Vanda se budoucnosti nebála, těšila se na ni.

IV. 

Šéfredaktor Sychra si se zájmem prohlížel mladíka, který seděl naproti němu na druhé straně psacího stolu. Plzeňské nakladatelství Orion nepatřilo k největším v České republice a Sychra si zakládal na tom, že zná autory, kteří v Orionu publikují. Snažil se s každým osobně setkat. Alespoň jednou. Také se snažil číst rukopisy, i když to už v plném rozsahu nešlo, tak malý podnik zase Orion není. Tenký svazek v šňůrkových deskách, který teď měl na stole před sebou, ho zaujal.

„Autoři nám dnes posílají rukopisy elektronicky, vy jste to vytiskl. Proč?“

Marek Lukavský se na staršího muže usmál: „Třeba abych byl mezi těmi ostatními nápadnější.“

„Nebál jste se, že to někdo někam založí?“

„Připomněl bych se. Víte, pane šéfredaktore, já myslím, že poezie by se měla číst z papíru. Nejlépe samozřejmě z knížky,“ dodal.

„Máte pravdu, ale asi bych si vás všiml, i kdybyste to poslal mailem. Mně se ta vaše sbírka líbí.“

„To jsem samozřejmě moc rád. Líbí se vám dost na to, abyste ji vydal?“

Sychra se krátce zasmál. „Zatím vám nic neslíbím. Určitě víte, že poezie je skoro vždycky prodělečný podnik, už jste přece něco publikoval.“

„Jenom vlastním nákladem. Jak to víte?“

„Upozornil mě na vás Rostislav Hora.“

„Podle toho, jak to říkáte, to nevypadá, že by vás přede mnou varoval.“

„To rozhodně ne, vypadá to, že ho vaše práce zaujala. Také mi řekl, že se s vámi potkám na oslavě jeho padesátin. Přijdete?“

Marek Lukavský rychle přikývl. „Jistě. Pokud nenastane konec světa, určitě přijedu.“

„Dobře,“ přikývl Sychra. „Nechám si to projít hlavou,“ položil ruku na desky s Lukavského sbírkou. „Možná by stálo za to požádat o grant.“

„Už jsem žádal. Zamítli mi to.“

„Promluvíme si o tom v sobotu ve Štěnovicích.“ Sychra vstal, aby se s mladým básníkem rozloučil.

„Děkuji vám.“ Marek se vymrštil ze židle a stiskl podávanou ruku.

V. 

Na stole Jakuba Postráneckého začal zvonit telefon. Jednou z typických vlastností úředníků je, že mají na psacím stole klasický telefon spojující je prostřednictvím pevných linek s ostatním světem. Na stole mají telefon a v horní zásuvce razítka. Telefony mají moderní elegantní design a razítka automaticky samobarvicí systém trodat. Jakub zvedl telefon: „Postránecký, dobrý den.“

„Ahoj Jakube,“ ozval se z druhé strany hlas Eva Horové.

„Ahoj Evo. Co potřebuješ?“

Na okamžik bylo ticho. „Já vím, volám ti, jenom když po tobě něco chci,“ ozvalo se pak ze sluchátka.

„Ale Evo, víš dobře, že tak jsem to nemyslel.“ Jakub to tak opravdu nemyslel, ale uvědomil si, že to tak vlastně doopravdy je.

„Jakube, budeš v sobotu ve Štěnovicích?“

„Rosťa mě pozval,“ odpověděl Postránecký.

„No a koho by už měl pozvat, když ne tebe, prosím tě. Přijedeš?“

„Počítám s tím. Proč?“

„Jsem ráda, že tam budu mít spřízněnou duši.“

„Zaslechl jsem, že Viktor je také pozvaný.“

„Jakube, to je přece něco úplně jiného. Jsem ráda, že přijedeš. Těším se.“

„Jo, já taky.“ Položil sluchátko zpátky do vidlice. Jakub Postránecký vůbec neměl náladu na oslavy. I státní úředník může mít starosti. A Jakub je měl. Už několik týdnů přemýšlel o plánované oslavě ve vile Rostislava Hory. Postupně si uvědomil, že se tam pravděpodobně potká s lidmi, kteří mu s řešením jeho starostí mohou pomoci.

VI. 

Starý muž v ošoupaných pracovních kalhotách a pruhovaném tričku s krátkými rukávy zabočil k chatě svojí sousedky. Bruno Zweigovi bylo loni osmdesát, ale nic si z toho nedělal. Pořád ještě unesl pytel brambor a nevadilo mu naštípat dříví na zimu.

Otřel si hřbetem ruky holou lebku. Pleš mu nevadila. Důležitější než vlasy jsou zuby, a ty měl pořád ještě vlastní. A skoro všechny. Než stačil zazvonit, dveře se otevřely a na zápraží vyšla štíhlá šedovlasá žena. „Ahoj Bruno, půjdeš dál?“

„Ne, jen jsem ti přišel říct, že Hora už přijel.“ Zweig mávl rukou směrem, kde stála vila Rostislava Hory.

„Říkala jsi, že se s ním chceš domluvit na zítřek.“ Šedovlasá paní přikývla. Jana Martínková znala Rostislava Horu odmalička, stejně jako Bruno Zweig. Už před časem mu slíbila, že při té velké slávě pomůže. „Přijel sám?“ zeptala se.

„Ne, je s ním ta mladá. Otevřeli bazén,“ dodal Bruno. Jana Martínková se trochu zamračila.

„Byl jsem nahoře,“ kývl Bruno hlavou směrem k hřebeni, který se táhl nad nepravidelnou řadou chat a vilek rozhozených na břehu kolem řeky. Z jednoho místa je docela dobře vidět skoro na celý Horův pozemek. „Jen jsem tam prošel, nešmíroval jsem je,“ dodal starý pán.

„Já vím,“ přikývla paní Martínková. „Jestli je to tak, nehodí se, abych tam teď chodila. Zavolám mu a domluvím se s ním, co připravit na zítřek.“

Bruno Zweig na to neřekl nic.

„Ty tam přece budeš taky,“ pokračovala Jana Martínková.

„Jo, pozval mě, abych si s ním přišel připít. Když budeš potřebovat, pomůžu ti.“

Jenom se usmála. Dobře věděla, že na tohohle kamaráda se může spolehnout.

VII. 

Annu Rojtovou nepřekvapilo, že v sobotu odpoledne zastihla docenta Zikmunda Kochmana v jeho pracovně v areálu plzeňské univerzity. Už když kdysi dávno sama na této škole studovala a Kochman byl mladým asistentem, dával najevo, že práce a vědeckopedagogická kariéra jsou základním smyslem jeho života. Tenkrát na katedře literatury prakticky bydlel, a jak to tak vypadá, tohle se ani moc nezměnilo. Zaklepala na masivní dřevěné dveře.

„Dál,“ ozvalo se zevnitř a ten hlas zněl trochu překvapeně.

Anna dveře otevřela. „Dobrý den, pane docente.“

„Anno, kde vy se tady berete?“ Malý zavalitý padesátník se až překvapivě rychle vymrštil z pohodlné čalouněné židle za velkým psacím stolem, aby přivítal asi čtyřicetiletou na první pohled nepříliš nápadnou hnědovlásku.

„Netušil jsem, že jste v Plzni.“

„Bylo to narychlo.“

„Pracovně?“

„Tak napůl,“ usmála se Anna. Před více než dvaceti lety studovala na pedagogické fakultě Plzeňské univerzity a během třetího ročníku odešla na stáž do Regensburgu. Tam za nějakou dobu přestoupila na právnickou fakultu a ve městě na Dunaji zůstala až do ukončení studia. Po promoci nastoupila do velké advokátní kanceláře v severoněmeckých Brémách.

„Jsem rád, že jste si na mě vzpomněla,“ usmál se docent Kochman.

„Byla jsem v Plzni už před dvěma měsíci, ale nezastihla jsem vás tady.“

„V srpnu? To jsem přednášel na kongresu v Bratislavě.“

Anna se na setkání s bývalým učitelem těšila. Vždycky byl mezi studenty oblíbený, i jí pomáhal zorganizovat stáž na německé univerzitě. Regensburg je příjemné místo k životu, a tak si na nové prostředí rychle zvykla a do rodného města během studií prakticky nejezdila. I teď se vracela jen výjimečně.

„Jak dlouho se tu zdržíte?“

„Nevím, pravděpodobně několik dnů. Mám v Plzni a v okolí nějaké vyřizování, ale dnes mám volno.“

Kochman se krátce podíval na náramkové hodinky.

„Vy ale nějaký program máte, pane docente, že?“ Na okamžik zaváhal. „Jsem pozvaný na oslavu narozenin Rostislava Hory. Místní literární veličina,“ usmál se Kochman. „Možná si na něj pamatujete, už publikoval, když jste byla na naší fakultě.“

„Ano, pamatuji se na něj. Tenkrát to byl mladý nadějný autor.“

„Nezklamal.“

Uznávaný literární kritik a vysokoškolský pedagog Zikmund Kochman zpočátku nad pozvánkou na dnešní večer přece jen trochu váhal. Samozřejmě odhadl, že si poměrně známý a do určité míry snad i slavný plzeňský autor jeho účast vypočítal jako potenciálně užitečnou. Do určité míry mu to i zalichotilo. Na druhou stranu uznával, že ten prevít doopravdy umí psát, a navíc při podobných příležitostech nechává podávat bohatou večeři a skutečně kvalitní vína. Pozvání přijal, a tak by bylo hloupé to teď zrušit. „Víte co, Anno, pojeďte se mnou.“

„Kam?“

„Na tu slávu k Horovi. Je to ve Štěnovicích, skoro v Plzni.“

„To se přece nehodí,“ namítla.

„Ale ano, ta oslava není nic formálního, navíc Horu znáte.“

„Potkali jsme se,“ připustila, „ale pochybuji, že by si mě pamatoval.“

„Tak mu to připomenu.“ Zikmund Kochman sáhl do kapsy pro telefon. Rychle našel příslušné číslo a bříškem ukazováku ťukl na zelené tlačítko. „Dobrý den, Kochman,“ ohlásil se, když se na druhé straně ozval hlas Rostislava Hory. „Ne, nechci se omluvit, jenom budu mít trochu zpoždění, zdržel jsem se v práci… přijedu, určitě… nevadí, když s sebou vezmu kolegyni? Přijela z Německa, kdysi studovala na naší škole a pamatuje si tě… Dobře, přijedeme spolu.“ Kochman ukončil hovor a zastrčil mobil do kapsy saka. „Těší se na vás,“ prohodil směrem k Anně.

„Jistě, to se tak říká,“ přikývla.

„No tak, Anno, nenechte se přemlouvat, říkala jste přece, že dnes máte volno. Je to jen kousek od Plzně, na jeho chatě. Bude tam určitě zajímavá společnost.“

„Já vím, kde má pan Hora chatu,“ řekla Anna.

„Tak vidíte, pojeďte, uděláte mi radost.“

„Dobře, pane docente, pojedu s vámi. Mám dole auto, vezmu vás,“ dodala s mírným úsměvem.

VEČÍREK V ÚDOLÍ ÚHLAVY 

I. 

Úhlava je jednou za čtyř plzeňských řek. Asi deset kilometrů před svým ústím do Radbuzy protéká pod kamennými srázy bývalých žulových lomů za vesnicí Štěnovice. Kolem řeky je tu roztroušena řada rekreačních objektů. Jsou různé, od jednoduchých chat na několika cihlových pilířích, které byly postaveny už v době mezi první a druhou světovou válkou, až po moderní stavby z posledních let dvacátého a začátku jednadvacátého století. Jednu z původních chat tu postavil i pradědeček známého plzeňského spisovatele Rostislava Hory. Byl to jednoduchý srub s obytnou místností a předsíní na nízké kamenné podezdívce a vydržel tak až do začátku sedmdesátých let, kdy ho Rostislavův otec rozšířil o další místnost. Současný majitel postupoval daleko rázněji. Po úspěšném zfilmování svého třetího románu nechal původní chatu zbourat, přikoupil dvě okolní parcely, kus lesa a bývalý lom. Tam, kde stával jednoduchý srub z nahrubo opracovaných klád, se teď nad řekou tyčí patrová vila. Má z větší části prosklenou přední stěnu a širokou terasu, pod kterou je garáž na dvě auta. Uprostřed lomu za domem, kde bylo původně malé jezírko, je teď desetimetrový bazén s protiproudem a posuvným zastřešením. Pohodlný přístup k bazénu je ze zadní části vily. Naštěstí se Hora nechal přesvědčit, aby novostavba měla hřebenovou střechu a aby bazén byl umístěný tak, že od řeky ani z turistické cesty nad lomem, která vede až za hranicí jeho pozemku, není vidět. Stavba tak přes svoji velikost do údolí kolem malé řeky vcelku zapadá. Celkový dojem poněkud narušuje jen vysoký plot z betonových tvárnic kolem celého pozemku.

II. 

Jiřina Zapletalová stála na okraji terasy a zamyšleně se dívala do houstnoucího šera. Terasa byla dostatečně vysoko nad terénem, aby bylo přes hradbu vidět na řeku. Stromy a keře se postupně měnily v černé stíny a mezi pomalu se pohybujícími mraky se objevily první hvězdy. Jiřina si trochu přitáhla šedomodrý šátek s thajskými slony, který měla volně přehozený přes ramena. Nebyla jí zima, jenom ten šátek měla ráda. Předloni na tržišti v Bangkoku se jí zalíbil na první pohled, hodil se k jejím modrým očím a světlým vlasům. Předloni v Bangkoku… Měla to být dovolená snů. Nebyla, s Jiřím se rozešli ještě před návratem. Teprve nestandardní podmínky ukážou, co v člověku doopravdy je. Nějakou dobu to bolelo. Ale zase ne tak moc dlouho. Příště pojedu sama.

„Smím?“

Jiřina se prudce otočila. Proti osvětlené skleněné stěně mohla vidět jen temnou siluetu, ale muže, který ji oslovil, poznala.

Pavel Sychra došel až k ní. „Všiml jsem si, že pijete bílé,“ řekl a podal Jiřině skleničku na vysoké stopce. V druhé ruce měl stejnou.

Zaváhala. Když před chvílí odešla z haly na terasu, řekla si, že další víno si nenechá nalít dřív než za hodinu. Hodina to tedy rozhodně ještě není. Ale redaktor Sychra je jeden z těch seriózních. „Děkuji,“ usmála se a vzala si nabízenou sklenku.

Postřehl její zaváhání. „Rulandské bílé, to je lehké víno,“ prohodil.

„Já vím, že vy mě nechcete opít.“

„Ne, opít vás nechci.“

Přešla to mlčky. Sychra se vždycky choval korektně. Vysoký štíhlý, sportovně vypadající pětačtyřicátník se ženám líbí. Seriózní pán. I teď má na sobě sako. Světle šedé, skoro stejnou barvu mají i jeho oči, k tomu tmavě modrou košili s rozhalenkou… Známe se už několik let, redigoval mi dvě sbírky povídek. Zatím jsme se setkávali jen v jeho kanceláři v nakladatelství a několikrát v kavárně ve vedlejší pasáži. Pořád si vykáme…

„Chcete se vrátit dovnitř?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „je tam přece jen trochu hlučno.“

„No jo,“ usmál se Sychra, „mistr vypráví o svých úspěších.“

„Z těch byste měl mít přece taky radost,“ prohodila Jiřina. „Pokud vím, Rosťa dostal opakovaně nabídky z Prahy, ale zůstal u vás.“

„My jsme samozřejmě rádi, že Rostislav Hora svoje bestsellery dál vydává v Orionu. Ale teď zrovna nemluvil o knihách.“

„Aha,“ přikývla Jiřina.

„Přece už ho taky znáte dost dlouho.“

„Znám. Před lety jsme do místního literárního klubu vstupovali spolu. Já měla vydanou tenkou sbírku básniček a Rosťa první román. Už tenkrát bral psaní opravdu vážně a říkal, že by se tím chtěl jednou živit.“

„Teď už vydělává dost,“ prohodil Sychra.

„Já mu to nezávidím,“ zasmála se Jiřina, „sláva likviduje soukromí.“

„Tak slavný zase není.“

„Tohle mu radši neříkejte,“ zasmála se. „Tam dole je asi jez, že?“ změnila téma.

„Chcete se k němu podívat?“

„Jestli mě tam dovedete. Za chvíli bude tma, nerada bych spadla do řeky.“

„Nebojte se, vede tam pohodlná pěšina. Dovolíte?“ vzal Jiřině z ruky zpola dopitou skleničku a spolu se svojí ji odložil na horní okraj širokého zábradlí. „Střepy sice přinášejí štěstí, ale občas se o ně někdo pořeže.“

III. 

Stříbrný Vokswagen Passat zabočil z hlavní silnice na nenápadnou úzkou cestu mezi hustými keři. Po několika desítkách metrů dojel na místo, kde se cesta rozšiřovala. Stálo tu několik osobních aut, některá až na louce, za kterou už byla řeka. Anna zastavila.

„Asi bude rozumné nechat auto tady, před Horovou chatou moc místa není,“ prohodil Zikmund Kochman.

Anna jen přikývla a zajela na okraj louky tak, aby žádnému z aut nebránila při odjezdu.

„Nejspíš jsou to všechno Horovi hosté. Není to daleko,“ řekl, když vystoupil z auta. „Začíná se šeřit, ale cesta kolem řeky je rovná,“ dodal.

„Já vím,“ usmála se Anna, „trochu to tady znám.“

Po úzké asfaltované cestě došli k hradbě z betonových tvárnic, nad kterou se tyčil štít hřebenové střechy. Zikmund Kochman vzal za kliku kovových vrátek. Bylo otevřeno. Vstoupil a podržel vrátka, aby mohla Anna pohodlně projít za ním. Zastavil se, když si všiml muže a ženy, kteří právě sestupovali po širokých dřevěných schodech z terasy. I oni zaregistrovali nově příchozí.

„Dobrý večer, pane docente,“ pozdravil Pavel Sychra, když poznal Kochmana. „Oslavenec už se bál, že nepřijedete.“

„Zdržel jsem se v práci,“ zopakoval Kochman to, co už řekl do telefonu Horovi, „přijel jsem pozdě, ale zato jsem nepřijel sám.“

„Rostislav už nám prozradil, že budete mít doprovod,“ usmál se redaktor. „Sychra,“ představil se.

„Anna Rojtová,“ odpověděla a podala mu ruku.

„Pavel Sychra je šéfredaktor Orionu,“ doplnil Kochman. „A to je Jiřina Zapletalová, vycházející hvězda západočeské literatury,“ ukázal na druhou ženu.

„Nepřehánějte, pane docente,“ ohradila se Jiřina, ale bylo na ní vidět, že jí Kochmanova poznámka udělala radost.

„Pan docent mi říkal, že tu potkám zajímavé lidi,“ prohodila Anna.

„Dorazili jste přesně, právě se podává káva,“ poznamenal Sychra.

„Dnes už jsem měl tři,“ povzdechl Kochman.

„Zahlédl jsem na stole i láhev whisky.“

„Kdepak, to pro mě není,“ zavrtěl Kochman hlavou, „já si počkám na víno. Ale měli bychom se asi ohlásit u pana domácího.“

IV. 

Rostislav Hora seděl v pohodlném koženém křesle v prostorné hale své víkendové rezidence a měl dobrou náladu. Vypadá to, že se dnešní večírek vydařil. Rozhlédl se po hostech. Zdá se, že i oni se baví. Před chvílí si všiml, že Jiřina Zapletalová odešla na terasu a zanedlouho po ní se zvedl od stolu i Pavel Sychra. Že by? Usmál se pro sebe. Sychra je známý slušňák, ale Jiřina je docela přitažlivá dáma. Tichý šum hovoru v hale nevnímal, ale teď zaregistroval, že venku před chatou mluví ještě někdo jiný. Snad konečně dorazil ten morous Kochman. Docent, který snad brzy bude profesorem a možná i… Hora se zdvihl. Když otevíral dveře na terasu, koutkem oka si všiml, že z kuchyně vyšla paní Martínková s podnosem plným šálků s čerstvě uvařenou kávou. Vyšel ven, zavřel za sebou dveře a rozhlédl se. V podvečerním šeru spatřil dvě dvojice dole pod terasou. „Ahoj docente,“ zavolal a seběhl po širokých schodech, „nebo už ti mám říkat Vaše Magnificence?“ zasmál se a zamířil k nově příchozím.

„Nedělej si legraci z vážných věcí,“ zamračil se Kochman. Hora byl jedním z mála, kteří už věděli, že se chce ucházet o místo rektora plzeňské univerzity, a rozhodně si nepřál, aby to vešlo ve známost takovým způsobem.

„Dobrý večer,“ pozdravila Anna.

„Vy jste ta Zikmundova tajemná kolegyně?“

„Anna Rojtová,“ představil Annu Kochman. „Kdysi u nás studovala, ale je doktorkou práv, tak si dávej pozor.“

Rostislav Hora se na Annu pátravě zadíval. „Mám pocit, že jsem vás už někdy viděl.“

„Kdysi jsme se potkali,“ řekla Anna.

„V Plzni?“

„Ano.“

Hora studoval na plzeňské technice, ale k lidem z humanitních oborů měl vždycky blízko. A Plzeň není zrovna velkoměsto. Nejspíš jsem ji potkal ve vysokoškolském klubu nebo na nějakém večírku na kolejích. Usmál se při vzpomínce na bouřlivý studentský život. Ano, je už to dávno… „Jsem rád, že vás sem Ziki přivezl,“ usmál se, „třeba vedle vás nebude tak kousavý jako obyčejně.“ Přejel pohledem po obou dvojicích. „Bavte se, s ostatními se seznámíte postupně. Večeře bude asi za půl hodiny,“ dodal.

„Chystali jsme se zajít k jezu, dokud je ještě trochu vidět,“ řekl Pavel Sychra. „Půjdete s námi?“

„Já se musím vrátit dovnitř,“ řekl Hora.

„A vy?“ zeptal se Sychra Anny.

Anna se otočila k docentu Kochmanovi, který ještě něco říkal Horovi. „Půjdeme?“

„Proč ne,“ pokrčil Kochman rameny, „u večeře vás představím ostatním. Tu bych nerad zmeškal.“ Ještě se otočil za Horou, který právě něco polohlasně prohodil, a pak vykročil po schodech zpátky na terasu, aby se vrátil do haly.

„Prý se bude podávat kančí guláš, těšíte se na něj?“ zasmál se Sychra, když se k nim docent Kochman připojil.

„Jistě,“ přikývl literární vědec. „Jeden z podstatných důvodů, proč jsem dnes tady.“

V. 

Do kuchyně nahlédla Eva Horová. „Máme ještě led?“

„Ano, v mrazničce,“ odpověděla Jana Martínková.

„Prosím vás, vezměte ho, až ponesete tu kávu, pan Bach chce otevřít láhev whisky.“

„Jistě, vezmu s sebou i misku s ledem.“

Když Jana Martínková vstoupila do haly s podnosem, na kterém kouřilo šest šálků kávy, vypadalo to, že jí nikdo nevěnuje pozornost. Před chvílí do místnosti nahlédla, aby zkontrolovala, kolik kávy má uvařit. Neptala se, dostanou všichni. Rozhlédla se.

„Jestli hledáte pana domácího, tak je tam.“ Mladá dlouhovlasá blondýna ukázala palcem přes rameno směrem ke dveřím na terasu. „Myslím, že šel vítat další hosty.“

„Chtěl kávu, uvařila jsem pro všechny,“ prohodila paní Martínková a přistoupila ke stolu.

Jediný, kdo se pohnul, aby jí pomohl, byl Horův kamarád a bývalý spolužák Jakub Postránecký. Nenápadný muž, který toho nikdy moc nenamluvil, se zvedl ze židle, aby vzal paní Martínkové z rukou podnos.

„Děkuji,“ usmála se na něj a začala rozdávat kouřící šálky.

„Rosťa přijde hned,“ prohodil Postránecký, když na podnosu zbyl poslední šálek. „Myslím, že mluví venku s docentem Kochmanem,“ kývl hlavou stejným směrem jako před chvílí Vanda Janečková.

„Mohu dostat ten led?“ zeptal se Viktor Bach. V ruce držel širokou sklenici s tlustým dnem a před ním na stole stála otevřená hranatá láhev s barevnou etiketou.

„Jistě, tady je,“ paní Martínková postavila na stůl poslední kávu a kovovou misku s několika kostkami ledu.

„Díky, chcete, abych vám také nalil?“ Bach se naklonil přes stůl a dvě kostky ledu ve sklenici pak zalil bohatou dávkou zlatavého nápoje.

Paní Martínková neodpověděla, jen zavrtěla hlavou.

„Mají všichni?“ zeptala se a posunula šálek, který zbyl pro pana domácího, dál od okraje stolu. Když se nikdo neozval, odnesla prázdný podnos zpátky do kuchyně.

VI. 

Rostislav Hora vstoupil do haly hlavními dveřmi z terasy a rozhlédl se. „Voní tu káva,“ poznamenal.

„To už dlouho,“ ozvala se Vanda.

„Zdálo se mi, že venku slyším Zikiho Kochmana,“ prohodil Jakub Postránecký.

„Jo, slyšel jsi dobře,“ přikývl Hora, „šli ještě s Jiřinou a Sychrou ke splavu.“

„Že by si Jiřina odvedla šéfredaktora Orionu a nejznámějšího plzeňského kritika stranou, aby si povídali o edičním plánu na příští rok?“ zasmál se Postránecký.

Rostislav Hora věděl, že Jiřina Zapletalová pracuje na rozsáhlém románu. Rukopis nečetl, ale z různých poznámek v Orionu i v literárním klubu usuzoval, že kniha vzbudí zájem. Je jedno, jestli ji Kochman odsoudí nebo pochválí. Nejlepší by bylo, kdyby se o ní nepsalo vůbec. Sotva znatelně se ušklíbl a posadil se ke stolu. „Je studená,“ prohodil polohlasně, když se napil ze svého šálku.

„Uvařím vám čerstvou,“ ozvala se paní Martínková.

Vy jste snad jediná, kdo to se mnou myslí opravdu upřímně, pomyslel si. „Jo, to budete hodná,“ prohodil nahlas.

„Pomůžu vám,“ nabídla se Vanda, zvedla se od stolu a zamířila ke kuchyni. „Hned ti ji přinesu,“ otočila se ještě přes rameno na Horu.

Je vidět, že na tyhle práce vůbec není zvyklá, usmála se pro sebe Jana Martínková a rychle posbírala ze stolu několik prázdných šálků. Na cestě do kuchyně se skoro srazila s Evou Horovou. V jedné ruce nesla talířek se dvěma obloženými chlebíčky a ve druhé sklenku s červeným vínem. „Nemám už připravit večeři?“ otočila se za ní.

„Zeptejte se manžela,“ odpověděla Eva, „mně tohle zatím stačí.“

Určitě by stačilo to, co jsme už dnes snědli, pomyslela si Jana a odložila podnos s několika prázdnými hrnky na linku. „Copak, něco je špatně?“ obrátila se k Vandě, která stála před vypnutým kávovarem, a vypadalo to, že studuje symboly na jednotlivých tlačítcích.

„Koukám, jak se to spouští,“ odpověděla mladá žena.

„Vy jste tu ještě nikdy nevařila kávu?“ Tohle Janu doopravdy překvapilo.

„Ne,“ zavrtěla bezelstně hlavou, „tu připravuje vždycky Rosťa.“

A co tedy, proboha, děláte vy?, napadlo Janu. Nahlas tu otázku nevyslovila, ale v duchu připustila, že by jí Vanda dost možná odpověděla pravdivě. „Je to jednoduché, podívejte se,“ řekla místo toho.

Vzápětí se v kávovaru ozvalo tlumené praskání mletých zrnek.

„Zeptejte se, jestli nebude chtít ještě někdo, možná už se vrátil ten vysoký světlovlasý pán.“

Vanda přikývla a vrátila se do haly. Za okamžik strčila hlavu do kuchyně a hlásila: „Všichni už měli a pan Sychra s paní Zapletalovou se ještě nevrátili. Já to Rosťovi vezmu,“ dodala.

Vanda položila šálek s čerstvě uvařenou kávou před Rostislava Horu, který teď u stolu něco vysvětloval nejmladšímu muži ve společnosti. Marek Lukavský, píše básničky, neškodný podivín. Seděl naproti Horovi a pozorně poslouchal. Hora se napil horkého nápoje a vděčně se na Vandu podíval. „Nesnáším studené kafe,“ prohodil směrem k mladému muži. „Káva má být horká a hořká,“ dodal.

„To já si život ráda osladím,“ prohodila Vanda, která zůstala stát za Horovými zády.

Majetnicky mu položila dlaně na ramena a pak se svezla na židli vlevo od něj. Dobře zaregistrovala pohled Evy Horové z druhého konce stolu.

Eva neřekla nic. Jen trochu stiskla rty, beze slova vstala a zamířila ke dveřím na chodbu.

Marek se napřímil a v první chvíli to vypadalo, jako by chtěl vyrazit za ní. Pak si uvědomil, že pravděpodobně zamířila na toaletu, a zase se uvolnil. Krátce pohlédl na Horu, který teď už mlčky upíjel kávu. Vanda ještě přejela dlaní po Horově rameni a se zavlněním v bocích obešla jídelní stůl a zastavila se u velkého okna vedle dveří na terasu.

VII. 

„Půjdeme dovnitř?“ zeptal se Zikmund Kochman, když se spolu s Annou, Pavlem Sychrou a Jiřinou Zapletalovou vrátili zpátky k chatě.

„Na to, že už začala druhá polovina října, je krásně teplo. Škoda, že tu večeři nezorganizovali jako grilování v zahradě,“ řekl Pavel Sychra, když už všichni čtyři stáli na terase.

„Vevnitř je to určitě pohodlnější,“ namítl Kochman, „kromě toho jsem přijel na kančí guláš a ne na maso připálené na ohni.“

„To jistě, ale stejně je to škoda,“ trval na svém Sychra.

„Takhle teplých večerů už letos moc nebude. Celé dny jsem zavřený v redakci, a tak si užívám, že je takhle hezky a že můžu být venku.“

„Po večeři se ještě můžeme projít,“ navrhla Jiřina. Sychra na to nezareagoval.

„Pojďte, ať nám to nesní,“ pobídl ostatní Kochman a otevřel dveře.

Docent Kochman Annu představil ostatním hostům.

Byli teď v hale všichni.

„Snad si všechna ta jména budu pamatovat,“ usmála se na Kochmana.

„Když ne, zeptáte se, já si je zatím pamatuju.“

„Ještě tu máme paní Martínkovou a pana Zweiga,“ ozval se Hora, „jsou v kuchyni.“

„Jana Martínková je tady taky?“ otočila se Anna překvapeně na pana domácího.

„Vy ji znáte?“ teď byl zase překvapený Hora.

„Jistě, už dlouho. V Plzni bydlela vedle nás. Taky vím, že tu má chatu.“

„No vida, tak tu taky někoho známého máte.“ Hora vstal, aby zavedl Annu do kuchyně.

„Ahoj teto, dobrý den, pane Zweigu.“

„Proč jsi mi nezavolala?“