Jan Mašata 

Mrtvé deště 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Jan Mašata, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2749-4 (epub) 

ISBN 978-80-279-2750-0 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Ze spárů ďábla jsem lehce vyvázl. 

Jak se však vymanit z objetí andělů? 

VALERIU BUTULESCU 

KAPITOLA PRVNÍ 
SYNOVÉ A DCERY ANNY ROTTOVÉ 

Byla to ta nejposlednější z posledních čtvrtí ve městě.

Byl to konec všech konců, za kterým číhala už jen pomyslná černá díra.

Kdo chtěl navždy zmizet a ztratit se z dohledu světa, přišel právě sem.

Do otevřeného chřtánu zmaru a neštěstí. Skládky všech omylů lidstva.

*** 

Ivan to vše pozoroval skrze zamlžené okno sanity a nahlas si povzdechl.

Saniťák sedící naproti němu se zašklebil, zarudlý obličej prosvítily jeho bílé zuby. „Doma je doma, co?“ hodil hlavou směrem do deštivého dne a nabídl Ivanovi malou placatku rumu. „Dejte si,“ zatřásl tekutinou.

Ivan ale zabodl pohled do podlahy a něco potichu zasyčel.

Saniťák schoval rum do košile a mávl rukou. „Kdybych tady bydlel… tak už se dávno uchlastám. Nebo zabiju!“ prohlásil a zajel si prsty do hustého dlouhého vousu na bradě.

Sanita zastavila u jednoho z neudržovaných domů a zhasla světla.

„Tak jsme tady, pane Rott!“ Zadní dveře sanity se otevřely a řidič pomohl kolegovi vytáhnout pacienta ven do deště. Ivan seděl na invalidním vozíku a vypadalo to, že ho voda stékající po obličeji vůbec nevzrušuje.

Byl zamuchlaný do péřové bundy a letargicky hleděl kamsi před sebe. Obličej měl na rozdíl od saniťáka popelavě šedý. Podobně prošedivělá ofina vlasů se mu přilepila k čelu a ke spánkům, ale jemu to bylo jedno. Jedinou barvu dávaly jeho výrazu modré oči. Těm ale chyběl životní lesk.

„V jakém bydlíte patře, pane Rott?“ zahulákal mu do ucha řidič. Ivan jen zvedl ukazováček směrem k domu s opadanou omítkou a ukázal do prvního patra na polorozpadlý balkón s rezavým zábradlím.

„No potěš!“ Saniťák zdvihl oči k černému podzimnímu nebi a roztlačil vozík s pacientem ke vchodovým dveřím s rozbitým sklem.

Jeho parťák ho v tom nechal. K řidiči se připotácela vychrtlá žena s oranžovou parukou na hlavě a v minisukni, která neschovávala takřka nic z toho, co by běžně měla. Žena si řekla o cigaretu a řidič jí jednu nabídl a připálil.

„Děláš si ze mě prdel, Karle?“ okřikl ho saniťák a roztáhl nechápavě ruce.

„No jo. Přestaň prudit! Mám za sebou tři noční a mám všeho plný zuby, i tebe!“ Přišel k saniťákovi a vztekle mu podržel vchodové dveře. Ty nepříjemně zavrzaly v pantech a na všechny tři se vyvalil zápach plísně, zatuchliny a moči.

„Tak dělej, ať odtud můžeme vypadnout… podělaná Ležatá osma!“ reagoval kolega a odplivl si na chodník. Poté všichni tři zmizeli za vrzajícími dveřmi.

Žena v barevné paruce dlouze natáhla kouř z cigarety a nemotorně přešla ulici k protějšímu domu, který nevypadal o nic lépe než ten Ivanův. Schovala se před deštěm pod lešení a znatelně se třásla zimou.

„Copak, Soňo? Je ti kosa? Tak koukej vydělávat a zahřeješ se!“ křičel na ni přicházející muž s velikým břichem, které mu vykukovalo z těsné košile s havajskými motivy.

Muž jí vytrhl právě ukořistěnou cigaretu a také nasál kouř do plic. Poté cigaretu odhodil do kaluže a chytil prostitutku za vyhublou tvář. „Seš kurva, tak se kurva kurvi!“ vyštěkl na ni vztekle a pustil ji.

„Já vím, já vím, Kamile… neboj, do večera vydělám. Však je ještě ráno.“ Žena si upravila paruku a utřela uslzené oči do rukávu kožené bundy.

„Vypadni do centra. Nechápu, že se tu ještě poflakuješ. Co tady chceš klofnout? Potkany? Tak dělej… nebo tě vykopnu jako minule!“

Prostitutka vrávoravě odkráčela a málem se připletla do cesty odjíždějící sanitce. Řidič na ni zatroubil a zablikal světly. Ona mu ukázala vztyčený prostředníček.

„Soňa! Tu buchtu si pamatuju jako mladou. Představ si, že jsme spolu chodili do školy,“ kroutil hlavou řidič sanitky a pozoroval mizející postavu v čím dál hustějším dešti. „Bejvala to pěkná holka,“ dodal a přidal na intenzitě poletujícím stěračům.

„No a teď je z ní smažka z Ležatý osmy,“ reagoval saniťák a napil se z placatky.

„Sakra, přestaň chlastat! Musíme odvézt ještě dva kousky,“ zaprskal řidič, zařadil a znatelně přidal plyn.

„Zpomal, zpomal, příteli. Nebo někoho přejedeš,“ usmál se sněhobílým úsměvem saniťák.

„Je to tady jen samej zombík. Však se podívej,“ řidič setřel dlaní kapky z oroseného okna a pozoroval výjevy ulice.

Nebyly vidět lidské bytosti. Jen siluety pohupujících se postav v dešti. Některé postávaly na chodnících, jiné seděly, nebo dokonce jen tak ležely na zemi a vlastně nebylo jasné, kdo z nich je ještě naživu, a kdo ne.

„Ležatá osma… tragédie,“ okomentoval ty výjevy řidič.

Sanita projela ulicí k horizontu, za kterým se silnice lámala směrem k centru, dolů k řece. Tam auto zmizelo. Ivan se za nimi ještě chvíli díval skrze špinavé balkonové okno. Poté zaostřil na blikající modročervený neón na budově za křižovatkou.

„Bistro K!“ vypustil jen tak do prostoru.

Zapřel se rukama do kol vozíku a odcouval od okna. Natáhl se ztěžka ke skříňce u kuchyňské linky a vylovil ze šuplete krabičku cigaret i se zapalovačem.

Připálil si a popojel k lednici. Otevřel ji a zamyšleně si prohlížel ledový a poloprázdný vnitřek. Zjistil, že obsahuje pouze otevřený okoralý sýr a zavánějící lepkavý kousek šunky. Obojí zahodil basketbalovým stylem do koše na druhé straně místnosti a opět dlouze vydechl.

„Tři měsíce v nemocnici. Máma ti už nenakoupí, ty pako. No, asi se zakousnu do pantoflí. Ty už stejně nebudu potřebovat,“ řekl sám sobě a vyndal z lednice to jediné, o čem si byl jist, že se nezkazilo. Láhev vychlazené vodky. Zavřel lednici a s cigaretou v ústech a orosenou láhví položenou mezi vyhublýma, bezvládnýma nohama dojel k rádiu. Zapnul tlačítko play a místností, která byla propojením kuchyně a obývacího pokoje s ložnicí, se rozezněla skladba Autumn Leaves. Jazzové tóny, modrý kouř cigarety a lok vychlazené vodky byly zřejmě to jediné, co v tu chvíli dokázalo rozzářit mrtvolný výraz Ivanových očí.

Rozhlédl se po zakouřené místnosti a pohled zastavil u malé fotografie v rámečku, stojící na klavíru.

Opět zabral. Přiblížil se ke klavíru a dlaní otřel z víka vrstvu prachu. Vzal do ruky podobně zaprášený rámeček a zadíval se na fotografii ženy s velikým drdolem a přísným pohledem.

„Tak už se neuvidíme, mami. Promiň, že jsem tě nestihl. Doufám, že už máš svůj klid, ať jsi kdekoliv. Snad jsi v tom svým vysněným světě dokonalosti, pořádku a iluzorní čistoty konečně spokojená. O mně se to říct rozhodně nedá,“ usmál se přes popraskané rty, opět se napil z láhve a pokračoval ve svém monologu: „Díky za ty hodiny nekonečných přednášek o dobru a zlu. Za ten drill u piána a modrý prsty od tvýho ukazovátka. Málem jsem to začal nenávidět. Naštěstí jsi mě nezlomila. Tak na tebe, máti!“ Cvrnkl prsty do rámečku a ušklíbl se.

Fotografii položil na původní místo a otevřel víko klavíru. Na chvíli se zaposlouchal do tónů z rádia a poté típl cigaretu do malého talířku pod takřka uvadlou palmou. Položil prsty na zažloutlé klávesy a postupně se zapojil jako doprovod hrající hudby.

Přivřel oči, podivně křivil a špulil ústa a pomalu se do těch tónů propadal. Bylo znát, že na chvíli odešel jinam. Tam, kde mu bylo dobře. Tam, kde to znal a dokázal se odpoutat od sychravého světa kolem. Od špíny zdejších ulic a smradu plesnivých sklepů.

Tu iluzi klidu mu ale vzápětí přerušila zákeřná realita. Otevřel oči. Přestal hrát a vztekle zabouchl víko klavíru.

Vzal láhev a žíznivě vypil několik rychlých loků, jako by se chtěl tím chlastem utopit.

Poslouchal hudbu z rádia a pil a kouřil a pil a postupně usnul, ani nepostřehl jak.

Usnul hluboce a unaveně a den přelétl v noc. Ivan sjel z vozíku na zem a rozvalil se na koberci. Zdály se mu opilecké sny, při kterých si neodpočinete. Jen umocníte nahromaděnou křivdu a vztek.

V těch snech viděl čísi ruce, jak ho škrtí, a intenzivně cítil, jak mu dochází kyslík.

Viděl nad sebou stíny, které vypadaly jako postavy mužů s tyčemi a baseballovými pálkami. Tloukli do něj a kopali a on ležel na zemi a nestačil se bránit. Podobné střihy snů smýkaly jeho tělem na koberci a on vydával výkřiky a chroptěl nesrozumitelná slova.

Stal se z něj hadrový panák vyplněný strachem. Muž sražený na kolena.

Pokoj i jeho spánek osvěcovala venkovní lampa a déšť nepřestával klepat do orezlých parapetů.

*** 

Nekompromisní běh času přinesl další ráno. Ivanovu pomalou duševní sebevraždu přerušilo klepání na dveře bytu.

Ivan sebou trhl a vyděšeně otevřel oči dokořán. Zamračil se a opět zachroptěl pár zamotaných slov: „Co je to za lidi, spím… dele!“

„T-To jsem já, Ivane… do… domovník!“ zahřměl za dveřmi mužský hlas.

„Jo, už jdu… teda jedu,“ Ivan si promnul oči a těžce se vyšplhal na vozík. Poloprázdnou láhev zvedl ze země a postavil na klavír.

Po cestě ke dveřím si několikrát propleskl tváře a zívl. Otevřel dveře a v nich se ukázala mohutná postava staršího muže s velikou kulatou hlavou a vlasy učesanými na pěšinku. Chlap měl hladce oholené tváře a levé oko mu občas tiklo do strany. Flanelovou košili měl zastrčenou v oblekových kalhotách, které byly silně stažené páskem a vytvářely mu na těle něco jako efekt zdvojeného pupku. Kdyby se ten chudák dostal do rukou módní policie, smlsla by si na něm. Tady se ale o jeho styl oblékání nikdo nezajímal.

„Tyty už jsi doma? Kdybych včera nezaslechl huhudbu, tak o tom ani nevím. Tak tě vívítám mezi živými, Ivane,“ zadrhával hlubokým hlasem a hodil pohledem do pokoje. „Můžu na… na chvíli?“

„Jasně… dáte si panáka, pane Pohl?“ Ivan se těžkopádně otočil k láhvi vodky.

Ze skříňky vyndal dvě sklenice od zavařeniny a oběma nalil. Jednu sklenici podal chlapovi a přiťukli si.

„Tak… na návrat dodomů, Ivane.“

„Na mámu,“ řekl tiše Ivan a napil se.

Muž do sebe hodil panáka a sklenici položil na stůl.

„A… ano, na tvou mámu. Je to všechno moc smutný… ty víš… ty víš, že jsem měl vždycky Annu rrád. Vás všechny. I tvého bratra a sss… sestru. Jedna z… z mála slušných rodin… tady.“

„Jo, vím. Máma vás taky měla ráda. Mrzí mě, že to muselo skončit takhle. Nezasloužila si to.“ Ivan poodjel k balkonu a zadíval se do deště.

„Můžeš být v… v… v klidu. Měla krkrásný obřad. Cícírkevní, jajajak si přála.“

„To je moc dobře, děkuju.“

„Co teď budeš ddělat? To… tohle už máš nanastálo, nebo jak?“ Chlap ukázal na křeslo na kolečkách a Ivanovy nohy.

„Nevím… možná,“ odkašlal si Ivan.

„Chci… chci říct, kdybys cocokoliv potřeboval. Kdybys chtěl, t… tak stačí zabouchat na zeď, a když budu doma, t… tak… prostě pomůžu. Ale víš co? Víš, co u… udělám?“

„Netuším,“ opět si odkašlal.

„Máš to k bytu sice jjen dva… dvanáct schodů, ale dám ti ttam nějaká prkna, aby ses vů… vůbec dostal ven i domů. To bys mohl zzvládnout, ne?“

„To bych mohl… budu vám vděčnej,“ Ivan si strčil cigaretu mezi zuby a zapálil si.

Muž se podrbal za uchem a zvážněl. „Popodívej, je mi hloupé o tom mmluvit zrovna teď, ale… přeci jenom jsem po… pořád domovník.“

„K věci,“ řekl chladně Ivan, odfoukl kouř a nechal pohled zabodnutý stále do stejného místa.

„Pro… prostě, co tvá máma odešla. Ten byt byl prázdný a já nedo… nedo… nedostal zaplaceno za nájem za po… poslední dva měsíce. Hele, neber to nějak zle, ale jak ttt… to teď bude s placením, když… Prostě, budeš bez práce a bez pe… pe… peněz, počítám. Musím vědět, jak to vvvyřešíme.“

Bylo na něm znát, že ten rozhovor mu je krajně nepříjemný, ale zároveň byla v jeho projevu určitá úřední ukázněnost, kterou dával najevo, že prvotní jsou vždy zaplacené účty a odvedené daně.

„Počkejte mi do konce měsíce, pane Pohl. Zaplatím vám dluh i nájem na další měsíc, ok?“

„Dobře, dobře. Po… pochop, že jsem ti to mu… musel říct. Všude kolem je takový bo… bo… bordel a na lidi už není žádné sspolehnutí. Tahle čtvrť. Prostě mám ně… někdy pocit, že jsem jediný člověk v oko… oko… okolí, který dodržuje nějaká pravidla. B-Bůh je mi svědkem, že…“

Ivan jej přerušil: „Dobře… rozumím. Jste domovník a máte za tenhle rozpadlej barák zodpovědnost. Pochopil jsem to správně, že?“ Ivan se na domovníka otočil s nepříjemně ironickým šklebem.

„Tatak já půjdu. Už takhle tě aasi obtěžuji. Doufám, že se na mě ne… nezlobíš. Jsme tedy domluveni. A kdyby něco… no, t… ty víš,“ domovník pomalu odcouval ke dveřím a tam se pokusil o něco jako přátelský úsměv. Ani diplomacie, ani tohle gesto mu moc nevyšly.

„Hajzl,“ řekl Ivan a přidal hudbě opět na hlasitosti. Venku se zatím změnila scéna.

Ráno se vyjasnilo a v ulicích se roztáhl mlžný opar, který prosvěcovalo říjnové slunce. Chodník před domem se zaplnil dalšími individui různých druhů a různých stavů. Většinu zdejší populace tvořily skupinky narkomanů, bezdomovců, věčně utahaných prostitutek, dealerů a kombinace toho všeho dohromady. Byl to koktejl duší z periferie, o které nikdo nestál.

Nebylo tomu tak vždy. Do devadesátých let zde žili lidé střední třídy a rodiny dělníků z okolních fabrik. Byla to tehdy průmyslová oblast, kde se vyráběly autodíly a různé komponenty do lokomotiv a letadel.

To vše ale po několika ekonomických krizích postupně upadlo a lidé přicházeli o práci. Firmy buď zkrachovaly, nebo byly rozkradeny, nebo se odstěhovaly na druhou stranu planety za větší perspektivou.

S rodinami to bylo podobné. Opuštěné domy a byty začaly chátrat, stejně jako duše těch, kteří zůstali nebo se sem stáhli z jiných ghett.

Té čtvrti se vždycky říkalo Osma. To kvůli výstavbě předválečných činžáků, které nějaký architekt s bujnou fantazií navrhl a nechal vybudovat do půdorysu veliké osmičky. Zřejmě to měl být symbol nekonečného štěstí.

To se nepovedlo.

Přívlastek „Ležatá“ osma získal tento kousek periferie až časem díky věčně se poflakujícím a polehávajícím zoufalcům na chodnících, kteří se stali novými nezvanými obyvateli.

Ivanova matka zde před lety přesto zůstala, sama s dětmi. Než zavřela i místní škola, pracovala v ní jako učitelka hudby, zeměpisu a dějepisu. Posledních deset let byla bez práce a vážně onemocněla. Neměla už sílu ani chuť se stěhovat, a tak zde dožila a umřela. Ivan byl jediný ze sourozenců, který se o matku do té doby staral. Bohužel ne až do její smrti. Osud mu naplánoval smutnější a těžší realitu. Ivan chtěl využít lepšího počasí, proto se rozhodl opustit byt a najíst se v nedalekém bistru, což byla snad jediná zdejší funkční restaurace. Bylo to nepříliš útulné místo k posezení, ale dalo se tu objednat teplé jídlo a horký čaj nebo káva.

Ivan projel velikou kaluž, která se roztahovala přes celou silnici, a obtížně se dostal přes obrubník na chodník. Invalidní vozík se s ním skoro převalil na záda, ale ustál to. Málem přišel o svůj oblíbený klobouk, nakonec však zachránil stabilitu i onu pokrývku hlavy. Dění kolem si nevšímal. Nerozhlížel se a nezajímal. Dělali to tak tady nakonec všichni. Špatné zkušenosti jim přilepily klapky na oči a každý se staral jen sám o své každodenní přežití. O porci žvance, dávku chlastu, drog či obojího.

Pokřikování, pohvizdování, hádky a nucený smích i bolestivý pláč jej nechávaly chladným. Lidé kolem byli pro Ivana jen kulisy smutné reality.

Dostal se až pod blikající neon s nápisem BISTRO K. Vjel dovnitř a do nosu ho ihned praštil odér přepáleného omastku. Zdejší zápach znal již odmala, a tak v něm nevyvolával pocit odporu, ale naopak určité zvrácené nostalgie. Když si našel místo u jednoho ze stolků, svlékl si bundu a oblíbený černý plstěný klobouk položil na prošoupanou sedačku.

U mladé číšnice s několika piercingy v obličeji si objednal kávu a polévku a zkoušel si namluvit něco jako pocit pohody. Z rádia k němu doléhal nějaký rap, kterému nerozuměl, ale nevadilo mu to. Byl rád, že je v teple. Osvobozen z nekonečných dní v nemocnici a ve svém prostředí, které nenáviděl i miloval.

Horká polévka na talíři u něj dokonce vyvolala pocit radosti. Ihned se do ní pustil a až hltavě si užíval její ostrou chuť. Ta iluzorní pohoda ale neměla mít dlouhého trvání.

Na sedačku naproti němu usedl tlustý chlap v havajské košili a upřeně se zadíval do jeho unaveného výrazu. V ústech si vychutnával silný doutník, který převaloval ze strany na stranu.

Ivan si ho zprvu moc nevšímal. Neřekl ani slovo a jedl dál.

Tlusťoch nejprve také nic neříkal, jen stáhl jakoby uznale a udiveně rty a kýval hlavou. Trpělivě počkal, až Ivan dojí poslední sousto.

„Ale, ale… tak se podívejme, kdopa nám tu papá? Sám pan Rott nás poctil svou návštěvou. Hmm… a koukám, že není tak celej, jakej byl při našem posledním setkání. To je z tebe jako kripl, nebo co?“ zkoumal dál Ivanův výraz provokativně a škodolibě zblízka.

„Co chceš, Kamile?“ zeptal se Ivan a odsunul od sebe prázdný talíř.

„Co chceš, Kamile? Takhle se vítají staří přátelé?“ napodobil Ivana a odstrčil jeho talíř ještě dále na stranu.

„Nejsme přátelé. Jsi šmejd, co mě má na svědomí, a ještě se mi tady chechtá do očí. Moc dobře víš, že kdybych nebyl zamčenej v tomhle nemohoucím těle, tak už máš ten talíř mezi očima… PŘÍTELI!“ reagoval Ivan a vztekle si míchal kávu.

„Na svědomí? Šmejd? To jsou silná slova, kámo… hodně silná,“ Kamil se opět trochu násilně zasmál a prožvýkl tlustý doutník.

„Ptám se znovu, Kamile… co po mně chceš?“

„Ale nic. Slyšel jsem, že ti umřela máti, zatímco jsi byl ve špitále. Smutný. Moc smutný, a ještě přijdeš o haksny. Tragédie, viď?“ Tlouštík mávl na obsluhu, aby mu také přinesla kávu.

„O nohy jsem nepřišel. Jestli se z toho vylížu, nakopu ti s nima tu tvou tlustou prdel, to si pamatuj!“ ušklíbl se Ivan, aby ukázal, že ještě není ze hry.

„Ona je šance, že se postavíš na tyhle párátka?“

„Nevím… možná jo. Nechceš mi konečně říct, o co se ti jedná, Kamile?“

„Víš, kámo, mysli si o mně, co chceš, ale já v tomhle nejedu,“ opět ukázal na Ivanovy nohy. „Naopak ti chci pomoct. Makal jsi pro mě a stalo se ti to, když jsi chránil můj kšeft. Toho si cením. I když víme, že tahle práce s sebou nese určitá rizika, že? Jsem možná hajzl, ale ke svým lidem umím být štědrej, jasný?“

„Fajn, jak se ta tvá štědrost projevuje?“ Ivan se napil kávy a poprvé dal najevo, že svůj protějšek bere doopravdy vážně.

„Přemýšlel jsem.“

„Vážně?“

„Opravdu… a přišel jsem na zajímavej nápad a zároveň nabídku PRO TEBE,“ namířil ukazováček přímo do Ivanových očí a usmál se na obsluhu, která mu donesla kávu.

„Poslouchám.“ Ivan se zapřel do sedátka a napnul uši.

„Víš, otevírám novej podnik ve městě a…“

„A?“

„No, řekněme, že moje podnikání je teď na jiným, to znamená vyšším levelu…“ Několikrát foukl do špičky doutníku, ale ten již nedoutnal, tak ho schoval.

„Přišel ses mi chlubit, jakej seš alfa samec? Co já s tím?“

„Hele, ty vole, můžu se na tebe taky vybodnout, tak neser a drž chvíli hubu. Jde o to, že jsme minulej týden otevřeli novej klub. Jmenuje se NERO a budu tam někoho potřebovat,“ opět zakýval hlavou a také se napil kávy.

„Jak jistě vidíš, kámo… vyhazovače dělat nemůžu. Teď neuhlídám ani dětský pískoviště, natož tvůj podnik,“ zakousl se Ivan do rtů.

„Jsem ti snad řekl, abys držel hubu. Hele, jedná se o to, že tam budu mít i živou hudbu, chápeš? Podnik pro honoraci. Drahý koktejly, tanečky, doutníčky a trocha pohodovýho jazzu. Vrchnost to má ráda. Hrál jsi přeci nějakej ten jazz na piáno, ne?“

„No, divím se, že si to pamatuješ, ale jo.“

„Fajn. Dneska máme středu. V pátek přijeď do klubu. Dostaň se tam, jak chceš… nejsem tvoje chůva. Zařiď si to a já tě tam budu čekat ve tři odpoledne. Nabízím ti pěkný prachy na ruku, ok?“

„Fajn!“

„Fajn, jak říkám, v pátek ve tři. A hoď na sebe něco lepšího než ušmudlaný džíny a péřovku a tenhle tralalák,“ cvrnkl prsty do klobouku na sedačce, dopil kávu a zvedl se.

„Myslíš něco havajskýho, Kamile?“ zašklebil se Ivan a nasadil si klobouk na hlavu.

Kamil se k němu nahnul a tentokrát mu skoro zatlačil ukazováček mezi oči. „Neser. Dělám to jen ze známosti a proto, žes pro mě pracoval. Jinak mi seš úplně u prdele. Je mi jedno, co se ti stalo. Kdo ti to udělal. Do čeho ses doopravdy připletl a jaký máš bebíčka. Dám ti jen jednu šanci!“ Narovnal se, povytáhl si kalhoty a stáhl košili přes břicho. Pak odešel těžkou, houpavou chůzí ven před bistro.

Ivan ho pozoroval přes výlohu a všiml si, že k němu přiběhl jeden z místních feťáků a něco mu rozčileně oznamoval. Oba dva pak sedli do Kamilova bílého BMW a rychle odjeli pryč.

Několik vteřin nato se kolem prohnaly dva rozblikané policejní vozy.

„Co se děje?“ zeptal se mladé obsluhy, ale ta ani nezvedla oči od displeje mobilu.

„Pfff…“ vytlačila z našpulené pusy a pokrčila rameny. Ivan dopil kávu a chystal se zaplatit, když do skleněných dveří vrazila mladá žena ve špinavých manšestrácích. Pohazovala rozčíleně tlustým copem sem a tam a rozkřikla se na celé bistro: „Ty vole, další mrtvola! To je jako nějaká debilní soutěž nebo co?“ Roztěkaně sebou trhala, bylo zřejmé, že má něco v krvi.

Servírka s piercingem v obličeji se opřela o pult a nechápavě na ženu vykulila oči. „Co? Co to meleš, Lindo?“

„Další holka… našli ji zase v kanále. Jako tu před měsícem. To přece nemůže bejt náhoda,“ žena si sedla na sedačku u dveří a celá se třásla. „Já mám strach!“ hroutila se.

„Kdo to je, Lindo?“ vyzvídala dál servírka a sedla si k ní.

„No, So… Soňa… ta šlápule, co tu běhala v tý barevný paruce. Taková hodná holka, ty vole!“ rozplakala se a nechala si podat papírový kapesník od obsluhy, která se z ní snažila dostat nějaké podrobnosti.

„Jak v kanále?“

„Jak říkám asi, jako tu holku před měsícem. Mysleli jsme, že tam spadla nebo co, ale tohle už není náhoda… tohle ne!“ smrkala do kapesníku a poté vypila na ex právě podaného panáka rumu.

Ivan si nasadil klobouk do čela. Rozjel se od stolu ke dveřím a bez jediného slova podal servírce peníze. Ta si je spočítala, schovala a zmohla se jen na nepatrné mávnutí jako pozdrav.

Vyjel ven z bistra a poprvé ten den se rozhlédl po sluncem zalité ulici, která byla v tu chvíli zcela vyprázdněná. Vypadala takřka idylicky.

Zamířil směrem, kterým předtím jely policejní vozy a hnaly se davy. Tušil a slyšel v echu ulic, že to tragické místo nebude daleko odsud.

Přitahovala ho tam nějaká nepopsatelná zvědavost. Snad několikaměsíční odříznutí od světa, touha přijít na jiné myšlenky nebo jeho dávná minulost u policie. Nemohl ještě tušit, jak mu toto rozhodnutí změní život. Dostal se přes dva bloky k dlouhému plotu z drátěného pletiva, které se táhlo podél pozemků, kde bylo strženo několik domů. Za nimi byl obchod s nápoji a za ním malé parkoviště pro zásobování. Na chodníku a navěšeni na pletivu zde postávali rozrušení lidé a pokřikovali na sebe a na policisty, kteří jim bránili přiblížit se k místu neštěstí. Nikdo z čumilů nic pořádně neviděl, protože jim ve výhledu bránily policejní i hasičské vozy. Ivan zaparkoval svůj vozík na vyvýšeném chodníku kousek od davu, a měl tak větší přehled než ostatní.

Vytáhl cigaretu a zapálil si.

V hloučku policistů zahlédl bývalého kolegu v civilu a jejich pohledy se střetly. Policista se propletl mezi rozčilenými zvědavci a došel přes ulici až k Ivanovi. Usmál se a podal mu ruku.

„Zdar, Ivane… koukám, že už seš línej i chodit,“ poplácal ho po rameni. „Tolik let jsem tě neviděl, chlape.“

„Nápodobně, Tony. Nechám se na chvilku zavřít do špitálu a ze zvěřince se stane doslova zoologická? Co se tu děje, do zádele?“

„Hele, rád bych pokecal a taky tě rád vidím, jenže teď nemám čas. Jestli ale nevíš, co po večerech, tak se můžeme vidět… třeba zítra? Rád s tebou hodím řeč v klídku a u pivka.“

„No jasně, jen s tímhle poršákem nedojedu dál než na hranici Osmy,“ odklepl popel o držák kola.

„Chápu, hele, co teda zítra v osm v tom vašem bistru? Tam, jak jsi mě brával na ranní kafe?“

„Jo, to by šlo. Právě jsem odtamtud dorazil… Tak domluveno!“

Policista se rozhlédl a zakroutil hlavou. „Jak tady můžeš bydlet, chlape… to jsem nikdy nepochopil… no nic, tak zítra,“ mrkl na Ivana a odešel zpět na místo činu.

Ivan se zakousl do filtru cigarety a rozjel se zpět k domovu.

Měl zvláštní tušení, že i přes chladné počasí bude v Ležaté osmě horko.

*** 

Tereza Rottová odstříhávala opadané a odumřelé květy růží z keřů na své zahradě. Jindy pečlivá a důsledná žena, která zahradu milovala, dnes nechávala odstřižky rostlin jen tak ležet na zemi. Ta činnost v ní dnes nevyvolávala vyrovnanost a radost. Ve výrazu jejích očí byl znát smutek a podráždění. V jejích pohybech a celkovém chování se projevoval neklid a nervozita.

Byl středeční podvečer a nebe se opět zatáhlo těžkými mraky.

Nepršelo, ale ochladilo se a vlhkost vzduchu byla vtíravě vlezlá.

Tereza si proto zapnula veliké knoflíky teplého svetru až ke krku. Zvedla si límec, který si vytáhla až k bradě.

Její vlnité blond vlasy splývaly s barvou svetru. Terezin přibližný věk prozrazovaly jen občasné vrásky kolem modrých očí a koutků úst. Byla sportovně založená, měla ráda pohyb a za sebou spousty životních aktivit. Proto měla postavu štíhlou a pevnou a takřka neměnnou již od svých pětadvaceti let.

Nůžky vložila do malého kyblíku k ostatnímu zahradnímu nářadí a sundala si rukavice. Ty schovala do zadní kapsy černých džínsů.

V tu chvíli uslyšela vyzvánění telefonu položeného v domě na kuchyňské lince.

Rychle se rozběhla přes podzimní trávník, bylo znát, že očekává důležitý hovor. Zvedla telefon, a když se podívala na jméno volajícího na displeji, protočila oči do stropu.

„Slyším, Davide? Klíče v zámku? Jo, jdu ti otevřít,“ odsekla znechuceně těch pár slov a položila mobil zpět na stůl. „Sakra!“ vypustila vztek a šla ke vchodovým dveřím.

Dveře odemkla a otevřela, ale hned se otočila a vracela se zpět do domu. S mužem, který v nich stál, se nepřivítala. „Doufala jsem, že je to Jakub,“ promluvila k muži podrážděně, ale ten už viděl jen její záda.

„Přivezl jsem bráchu. Pustili ho z nemocnice,“ snažil se o předem prohranou konverzaci a nohou otevřel dveře dokořán. Teprve nyní se ukázalo, kdo všechno čekal venku.

„Čau, Ivane!“ zavolala s dávkou nezájmu z kuchyně, ale to již mířila zpět na zahradu.

Oba muži – ten v kožené bundě a ten v péřové bundě na vozíku – se na sebe podívali.

Ten v kožené bundě promluvil jako první. „No, tak to vidíš… co ti mám na to říct,“ zašklebil se a pomohl bratrovi přes práh domu. „Kafe, nebo čaj, brácho?“

„Kafe, ale silný, prosím tě,“ reagoval Ivan a svlékl si bundu, kterou přehodil přes opěrku. „No, je to mezi vámi asi horší, než jsem myslel, Davide.“

„Ne, je to ještě mnohem horší. Chce se rozvádět.“ Bratr se také svlékl, odhodil bundu na stůl a stiskl tlačítko kávovaru, ze kterého natekl do dvou hrníčků voňavý nápoj.

Kávu podal Ivanovi a oba se dívali přes terasu na zahradu, kde se Tereza opět pustila do formování keřů, které ji evidentně zajímaly víc než ti dva.

„Pamatuju si, jak vás kdysi ségra seznámila,“ usmál se Ivan a ochutnal kávu.

„Jo, je to už pětadvacet let, ani nevím, kde ty roky jsou,“ povzdechl si David.

„Kde myslíš?“

„Myslím, že jsem je projezdil v tom svým taxíku,“ také se napil.

„Všichni děláme chyby, brácha. Podívej se na mě,“ Ivan cvrnkl do vozíku.

„Už víš, kdo v tom má prsty?“

„Nevím, zatím mám v hlavě tmu… ale pracuju na tom.“

„Pracuješ, Ivane? Jako v tomhle stavu?“

„Znáš mě, když mě někdo fakt nasere, musel by mě zabít, abych to vzdal,“ podíval se na Davida s kamenným výrazem.

„Jo, taky proto je tvůj život jeden velkej průser. Vyhodili tě z armády, pak od policajtů a nakonec tě zmrzačí nějaký pouliční gauneři, když pracuješ pro jiný gaunery. Asi si fakt nemáme co vyčítat, Ivane,“ usmál se a oba si plácli.

Ivan ale hned zvážněl. „Hele, neposer to s Terezou. Je to fajn ženská. Prostě, každej máme nějakou minulost. Máte jen podělanou krizi, no. To je normál,“ dopil kávu a hrníček položil na stůl.

„Obávám se, že je to nevratný. Mosty spálený, zdi vysoký. Jak se zpívá v jedný písničce. Co je na střepy, už se neslepí.“

„Hovno… to jsou jen kecy. Prostě to hned nevzdávej. Vychovali jste spolu bezva kluka a… hele, co vůbec Jakub?“ Ivan se posunul ke kuchyňskému stolu a namáhavě se přemístil na vysokou židličku.

„Kuba? Co myslíš, že ji tak žere? Já už to dávno nejsem. Mě má na háku, brácho.“

„O co jde? Už vám zase utekl?“

„Kdyby jen to. Pohádali se, vzal si auto, odjel a už týden o něm nevíme. Nejhorší je, že jsme zjistili, že v tom jede.“

„On smaží?“ divil se Ivan a přisunul si k sobě těžký skleněný popelník. Zapálil si cigaretu a dlouze vyfoukl kouř směrem k otevřené terase.

David si sedl vedle něj a sevřel křečovitě ruku v pěst.

„Jo, klasika… nejdřív tráva, potom jiný sračky a teď se obávám…“ stáhl hlas úzkostí.

„Myslíš, že se fláká někde u nás?“ Ivan několikrát přejel prsty po skle popelníku.

„Netuším, Ivane. Jestli jo, tak je to ještě větší průser. To víme oba. To víme všichni,“ reagoval David a pohodil hlavou směrem k Tereze.

„Zkusím pomoct, to je jasný. Nic neslibuju, ale pokusím se. Co poldové?“ dloubl do bratra loktem.

„Ivane, tvýmu synovci je už osmnáct. Tak co asi poldové? Je dospělej, a jestli se propadl někam do Ležatý osmy, je to peklo. Sakra, vyrůstali jsme tam oba. Ty tam dodneška žiješ, takže si nebudeme nic nalhávat,“ vytáhl David bratrovi cigaretu z krabičky a nechal si připálit.

„Udělám, co se dá. Zejtra mám pokec s jedním bývalým kolegou. Třeba bude mít nějaký možnosti, OK?“

„Budeš hodnej, brácho. My jsme z toho všeho totálně vycucaný,“ také vydechl dlouhý kouř na terasu.

„Hm, vycucaný. Nedopadni jako naše máma. Ji taky život doslova vycucal,“ změnil téma Ivan.

„Máma? Máma byla hlavně tvrdá ženská. Musela být. Vždycky jsem si myslel, že je nesmrtelná. Byla tak obrněná tou svou nenávistí ke všemu, co nechápala.“

„No, a nakonec z ní zbyla jen scvrklá sušenka,“ doplnil ho Ivan.

„Hele, nemysli si, Ivane, že jsem jí nechtěl pomoct. Když jsi byl ve špitále. Když tě dávali dohromady, párkrát jsem za ní byl. Ani mi neotevřela. Poslala mě vždycky do hajzlu. Jedinej, koho si pustila k tělu, byl ten váš soused… no, ten domovník.“

„Jo jo, vím,“ kývl Ivan.

David také přikývl a pokračoval: „Tebe měla ráda, ale mě a ségru… vždyť víme, proč se to podělalo.“

„Nic si nevyčítej, Davide. Ona byla prostě svoje. Mě snesla jen proto, že jsem si nenašel žádnej pevnej vztah. Mít rodinu a děti jako ty a ségra, taky mě zatratí. To už ale nemá smysl řešit… protože…“

Byl přerušen Terezou, která doslova přilétla do kuchyně, oba si přísně změřila a jen zakroutila hlavou. „Mi tady hulíte? Bezva!“ zahudrovala a odešla stejně rychlým krokem do patra domu.

Ivana ten výstup kdovíproč pobavil a usmál se. „Myslíš, že má jinýho chlapa?“ zeptal se a típl cigaretu.

„Tereza?“

„Ne, Kuba, ty vole!“ opět se zasmál.

„Myslím, že ne. Je to prostě mezi náma. Každá loď jednou dopluje.“

„Jo, a každý ráno taky vyjde slunce. Hele, tady toho moc nepořešíme, brácho. Jedeme se někam opít.“ Ivan sesedl z židličky a těžce dopadl na zadek do vozíku.

„Máš recht, brácho… padáme,“ přikývl David a také zamáčkl cigaretu. „Oslavíme tvoje zmrtvýchvstání.“

Oba opustili dům, o jejich odchodu dalo vědět jen hlasité zabouchnutí dveří.

Ten zvuk ale nedolehl dále než ke schodům.

Tereza seděla se svou samotou v ložnici na posteli a plakala. Na polštáři a peřině leželo několik posmrkaných kapesníků, vypadalo to, že na její slzy nebudou stačit všechny kapesníky světa.

Podívala se na sebe do velkého zrcadla naproti posteli a zakroutila hlavou. „Za co tohle všechno?“ vzlykala a poté se svalila obličejem do peřiny a svírala křečovitě její potah mezi prsty.

Její smutek přerušilo zvonění mobilu, který měla v zadní kapse kalhot.

Sáhla po něm a nemotorně a unaveně si opět sedla. Otřela si slzy, aby vůbec rozeznala číslo na displeji.

Do okna ložnice udeřil uvolněný kabel ze střechy, který se pohupoval ve větru, a na římsu začaly bubnovat těžké kapky podzimního deště.

*** 

„Až do konce, lásko,“ přitiskl si ji k sobě ještě silněji a zavřel oči.

*** 