CLARE CONNELLYOVÁ

Vila u jezera

Překlad:

Zoja Joachimová

Název originálu:

The Italian’s Deal for I Do

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of Harlequin (UK) Limited, 2015

Překlad:

Zoja Joachimová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2015 by Harlequin Books S.A.

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2026 (Vila u jezera, 2016 by HarperCollins Polska sp. z o.o.)

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Aniž by byla jakkoli omezena výlučná práva autora, spoluautora a vydavatele, je jakékoli neautorizované využití této publikace k trénování generativních technologií umělé inteligence (AI) výslovně zakázáno. Společnost HarperCollins rovněž uplatňuje svá práva podle čl. 4 odst. 3 směrnice o jednotném digitálním trhu 2019/790 a výslovně vylučuje tuto publikaci z výjimky pro těžbu textů a dat.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

info@harpercollins.pl

www.harpercollins.pl

www.harpercollins.cz

ISBN: 978-83-291-2962-6 (EPUB)

ISBN: 978-83-291-2963-3 (MOBI)

ISBN: 978-83-291-2964-0 (PDF)

Elektronické formáty:

Katarzyna Rek

OBSAH:

1. Obal knihy

2. Titulní stránku

3. Redakční stránka

4. Milá čtenářko

5. První kapitola

6. Druhá kapitola

7. Třetí kapitola

8. Čtvrtá kapitola

9. Pátá kapitola

10. Šestá kapitola

11. Sedmá kapitola

12. Osmá kapitola

13. Devátá kapitola

14. Desátá kapitola

15. Jedenáctá kapitola

16. Dvanáctá kapitola

17. Třináctá kapitola

18. Čtrnáctá kapitola

19. Z newyorského Týdne módy – Přísně důvěrné!!!

20. Svatba Roka a Olivie očima Stefana Bianca

Milá čtenářko,

Srpem seče stébla sluncem spálená,

sady sladce snící sklizeň slibují.

Sošné smrky stráně střeží,

skaliny smáčejí stružky stříbrné.

Sýkory skotačí, skřivani stoupají,

sarančata suchou symfonii skřípou.

Srpnových samot smutné sny

se se soumrakem snášejí,

se strništěm stíny stromů splývají,

staré stodoly slámu skrývají.

Snopy senné srovnaně stojí,

semena sýpky spolykaly,

sedláci spokojeni sklizeň sledují.

Slábnoucí slunce sklouzává

skrz světlé stráně,

samota slyší skřivánčí serenádu.

Se snem srpna srdce setrvává…

Se snem srpna srdce setrvává…

To je vlastně takové pěkné memento na všechny letní lásky – neboť srpnem končí meteorologické léto.

Tak vzpomínejte!

S láskou

Váš Harlequin

PRVNÍ KAPITOLA

„Rána už se nedožije. Běžte se s ním rozloučit a řekněte mu všechno, co mu ještě chcete říct.“

Starý kněz, který byl rodině Mondelliových ve Varenně na břehu jezera Como k dispozici desítky let, otevřel masivní dřevěné dveře ložnice Giovanniho Mondelliho, aby jeho dvě vnoučata nechal vejít a umožnil jim v klidu a nerušeně dát dědečkovi poslední sbohem.

Jeho slova zasáhla Roka tak bolestně, že nebyl schopen jediného slova. Všemi Italy milovaný Giovanni Mondelli, ikona italské módy, jemu i sestře Alessandře nahradil otce a poté, co mu předal vedení módního domu Mondelli, nepřestal mu dávat cenné rady a pomohl mu úspěšně vstoupit se společností do jedenadvacátého století a dovést ji k nebývalému rozkvětu.

Giovanni byl pro Roka vším – otcem, učitelem i přítelem… Nechce o něj přijít a nechce se s ním loučit. Ještě ne.

Alessandra vzala bratra za ruku a pevně ji stiskla. „Já-já to nedokážu,“ zajíkala se a v očích se jí zaleskly slzy. „Přišlo to tak nečekaně. A já mu toho mám ještě tolik co říct.“

Rocco měl sto chutí padnout k zemi, rozeštkat se, začít divoce bušit pěstmi do podlahy a lkát, jak je to nespravedlivé… Jako tenkrát, když mu bylo sedm let, stál na palubě lodi uprostřed průzračného jezera Como a viděl otce, jak na temně modrou hladinu rozhazuje popel milované maminky. Přišlo mu tehdy hrozně nespravedlivé, že sice dostal vytouženou sestřičku, ale zároveň přišel o nejdražšího člověka.

Objal sestru povzbudivě kolem ramen a přitiskl k sobě, přestože měl sám co dělat, aby se nezhroutil. „Musíme to udělat a dokážeme to, sestřičko.“

Alessandře se po tvářích koulely slzy jako hrachy a smáčely mu košili. „Nemůžu, Rocco. Prostě nemůžu.“

„Musíš,“ rozhodl. „Rozmysli si, co mu chceš říct. Rychle. Protože moc času už nezbývá.“

Rocco, stejně jako Giovanni, se vždycky snažil být oporou ostatním členům rodiny. Giovanni je podržel, když jim matka zemřela a zarmoucený otec se rozhodl hledat útěchu v alkoholu a hazardu. Dnes připadal Rokovi ten úkol přece jen nad jeho síly. Ale věděl, že musí být statečný.

Vzal sestru kolem pasu a cestou k dědečkově loži ji podpíral. Alessandra se sotva držela na nohou.

„Je při vědomí?“ zeptal se lékaře, který společně s knězem ložnici opouštěl.

„Ano, je,“ dostalo se mu odpovědi.

Cítil, jak se jeho vždycky nebojácná, občas ztřeštěná, ale velmi sebevědomá sestra chvěje. Vešli do ložnice a Rocco najednou vůbec neměl pocit, že kráčí k loži umírajícího člověka. Právě naopak! Ložnice jako by byla doslova nabitá obrovskou energií, jež z dědečka vždycky vyzařovala a promítala se i do jeho práce. Rocco znovu slyšel dědečkův sarkastický smích, viděl jeho rozzářenou tvář a cítil kořenitou vůni, již si Giovanni oblíbil a jíž byly nasáklé všechny jeho svršky.

Jenže pohled na bezmocnou a vychrtlou osobu, která se v obrovské posteli téměř ztrácela, na tvář kdysi osmahlou, teď ale šedavě popelavou, ho bohužel neúprosně vrátil do skutečnosti.

Tohle přece není a nemůže být vitální, mocný a v neposlední řadě vždy rozverný Giovanni!

„Jdi k němu nejdřív ty,“ vyzval Alessandru a postrčil ji k dědečkovu smrtelnému loži.

Alessandra dědečka objala a tomu se oči zalily slzami. Roka pohled na ně tak dojal, že raději poodstoupil a zadíval se ven z okna na temnou hladinu jezera.

S Alessandrou se do Varenny přemístili těch zhruba padesát kilometrů vzdušnou čarou vrtulníkem z Milána okamžitě poté, co dostali zprávu o dědečkově zdravotním stavu. Dědeček se sice už nějakou dobu necítil ve své kůži, ale, jak už bylo jeho zvykem, rozhodl se nevěnovat bolestem na hrudi větší pozornost. Když se mu pak doopravdy přitížilo, bylo už pozdě.

Rocco se přes všechen zármutek, který ho tížil jako obrovský balvan, neubránil myšlence, že dědeček čas svého skonu skvěle načasoval. Zemřít nedlouho před všemi netrpělivě očekávanou přehlídkou podzimních kolekce značky Mondelli a v okamžiku, kdy se společnosti nebývale daří, je opravdu nevídaný marketingový tah.

Na druhou stranu, musel Rocco připustit, Giovanni netoužil v posledních dvaceti letech po ničem jiném, než žít svůj „život po životě“ s milovanou Rosou. Po skonu zbožňované manželky se sice snažil nepodlehnout zármutku a dál žít svůj pozemský život naplno, ale občas se vzpomínce neubránil. A poznamenal, jak se těší, až se s Rosou znovu setká.

Alessandra se v slzách vzdálila od dědečkovy postele a Rocco zaujal její místo.

„Dědečku, rád bych ti řekl, že…“

„Nemusíš mi nic říkat, mio figlio, synu můj. Jsem moc rád, žes to dotáhl tak daleko. Vždycky jsem věděl, že to dokážeš. A chtěl bych, aby sis věřil a touhle nastoupenou cestou pokračoval. Možná časem pochopíš, proč jsem udělal něco, co se ti třeba v první chvíli mohlo zdát nepochopitelné…“

Giovanni se odmlčel a zavřel oči.

„Ještě neodcházej, prosím,“ snažil se ho zadržet Rocco.

A dědeček jeho přání vyslyšel. Znovu otevřel oči a zašeptal: „Slib mi, že se postaráš o Olivii.“

„O jakou Olivii?“ zeptal se užasle Rocco, ale odpovědi už se nedočkal. Dědeček zavřel oči navždy.

Oheň, který díky Giovanniho úžasným a neotřelým nápadům a návrhům téměř padesát let plál v módním domě Mondelli, pohasl.

Rocco se sklonil a políbil dědečka na vrásčité čelo. „Ne… ne… ne…,“ opakoval pořád dokola.

V týdnu následujícím po dědečkově úmrtí se musel Rocco oprostit od všech emocí. Protože nejenže se pohřeb Italy milovaného Giovanniho Mondelliho stal celonárodní záležitostí, ale bylo třeba vypořádat i jeho dědictví. Giovanni Mondelli vlastnil nemovitosti po celém světě.

Alessandra Rokovi s přípravou pohřbu hodně pomohla. Chtěli se ho zúčastnit všichni – nejen obyčejní lidé, ale i veřejní činitelé, včetně hlav nejrůznějších států, i celebrity, které Giovanni Mondelli za svého pětačtyřicetiletého působení v branži oblékal. Bylo třeba výběr trochu prosít.

O tom, že se pohřbu zúčastní zbývající členové „čtyřky“ z newyorské Kolumbijské univerzity, již Rocco Mondelli, Christian Markos, Stefan Bianco a Zajed Al Afzal zformovali hned v prvním týdnu studia, nebylo od začátku sebemenší pochyby. Jenže svolat je všechny takhle narychlo byl docela oříšek.

Christian Markos se narodil v Aténách, teď se ale velice čile pohyboval ve finančních kruzích a neustále pendloval mezi Řeckem a Hongkongem.

Nevyzpytatelný Sicilián Stefan Bianco vydělával miliony v realitách a úřadoval převážně na palubě soukromého letadla.

A šejk Zajed Al Afzal to měl z arabské pouště asi nejdál.

Kolumbijská čtyřka, jak si říkali, byla po celou dobu studií nerozlučná. Věděli tehdy o sobě vzájemně téměř všechno a zůstali přáteli až dodnes.

Rocco si mohl být jist, že v téhle těžké chvíli budou při něm, přestože i oni mají své starosti.

Memento vivere – pamatuj na život – bylo vždycky mottem Kolumbijské čtyřky, spíš než memento mori – pamatuj na smrt…

Rocco právě seděl nad dědečkovou závětí s Adamem Donatiem, právníkem rodiny Mondelliových, a vzpomínka na tři nejlepší kamarády ho v nelehké situaci přece jen trochu povzbudila.

„Dáme se do toho?“ zeptal se zhruba pětašedesátník Adamo, Giovanniho dlouholetý přítel, vynikající právník, ale i skvělý podnikatel.

„Můžeme,“ přikývl Rocco.

„Tak dobrá,“ odpověděl Adamo a zadíval se do dokumentů, které si donesl. „Co se týče nemovitostí, Giovanni je rozdělil tak, že Alessandře připadne dům na ostrově svatého Bartoloměje v Karibiku a apartmá v Paříži, a vám rodinná vila Mondelli u jezera Como a apartmá v New Yorku.“

Rocco se pousmál. Alessandře, dnes světově uznávané fotografce, vždycky připadala vila Mondelli „moc veliká“. Zatímco Rokovi se zdála tak akorát.

„A co otec?“ zajímal se Rocco.

„Tomu odkázal váš dědeček rovněž určitou sumu, ale ta bude pod vaším dohledem.“

Hmmm, takže syn bude i nadále dohlížet na to, aby otec příliš neutrácel. Obvykle to bývá naopak…

Na okamžik, kdy otec konečně půjde do sebe a omluví se za to, že své dvě děti hazardem připravil o střechu nad hlavou, on i sestra pořád jen čekali. A to od chvíle, kdy se dvou sourozenců ujal dědeček, protože jeho syn Sandro péči o ně nezvládal. Sandro měl zaplacený pronájem bytu v centru města, zajištěnu pravidelnou dodávku zásob jídla na týden dopředu, a k tomu dostával i „kapesné“, které ovšem neutratil nikde jinde než v hernách.

Když mu peníze došly, neostýchal se požádat o další. A byl-li odmítnut, pomstil se například tím, že se na oslavu Alessandřiných pětadvacátin se ke zděšení všech přítomných připotácel odrbaný a namol opilý.

Rocco tu situaci nechtěl dál rozebírat a gestem ruky pokynul právníkovi, aby pokračoval.

„Je tu ještě jeden byt v centru Milána. Giovanni ho koupil před rokem a v závěti ho nezmiňuje.“

„Byt v centru Milána?“ podivil se Rocco. Dědeček se přece vždycky snažil z města co nejdřív zmizet, ať už autem anebo ještě rychleji vrtulníkem.

„Je psaný na Giovanniho, ale bydlí tam nějaká žena. Nechal jsem si zjistit, o koho jde. Jmenuje se Olivia Fitzgeraldová.“

„Olivia Fitzgeraldová? Ta modelka?“ žasl Rocco.

„S největší pravděpodobností ano. Ale vystupuje pod jiným jménem, takže bylo dost náročné odhalit její totožnost.“

Rocco jen nevěřícně zavrtěl hlavou. Olivia Fitzgeraldová, jedna z nejvyhledávanějších světových modelek, podepsala před pěti lety smlouvu s konkurenčním módním domem, přestože o ni usilovali i Mondelliové. Před rokem se ovšem stáhla do ústraní a od té doby jako by se po ní slehla zem. Přestože už měla podepsanou smlouvu v hodnotě tří milionů dolarů s jednou francouzskou kosmetickou firmou. Nikomu z bulvárních novinářů se ji nepodařilo vypátrat. A ona mezitím bydlela v dědečkově bytě v centru Milána.

„Něco s ní měl,“ došel Rocco k jedinému možnému závěru.

„Dalo by se to tak říct,“ přikývl Adamo. „Vyptávali jsme se sousedů a dověděli se, že ji tam Giovanni občas navštěvoval. A několikrát si společně vyrazili na večeři.“

Můj sedmdesátiletý dědeček měl tedy milenku o téměř padesát let mladší. Jednu z nejžádanějších světových modelek, o níž bylo známo, že nevynechá žádný bujarý večírek. Zřejmě stačila utratit svoje miliony stejně snadno a rychle, jako si je vydělala, a chtěla se takhle zajistit, uvažoval Rocco.

Slib mi, že se postaráš o Olivii… byla Giovanniho poslední slova.

Proboha! Měl bych snad dědečkovu milenku, zlatokopku, jíž zcela jistě nešlo o nic jiného než o jeho peníze, nechat bydlet v bytě, patřícím rodině Mondelliových, i po dědečkově skonu?

„Řekněte mi, co všechno jste o ní zjistili, a já to s ní vyřídím.“

Adamo přikývl, ale z výrazu v jeho tváři bylo zřejmé, že má na srdci ještě něco.

„Doufám, že mi nechcete říct, že měl těch milenek víc,“ nadhodil Rocco.

„O žádné další nevím,“ pousmál se Adamo.

„Oč tedy jde? Vyskytly se snad ještě nějaké jiné nové okolnosti?“

„Giovanni vám odkázal polovinu akcií módního domu Mondelli. Deset procent svěřil Renzovi Rialtovi, aby je spravoval až do doby, kdy uzná za vhodné vám je předat.“

Pro Roka to byla toho dne další rána. Proč mi dědeček neodkázal celý kontrolní balík šedesáti procent akcií, který vlastnil a který rodině Mondelliových umožňoval řídit společnost podle svého? Proč se teď rozhodl ten balík takhle rozdělit a svěřit deset procent právě Renzovi Rialtovi, předsedovi správní rady, který mě nikdy neměl příliš v lásce?

Adamo si nemohl nevšimnout Rokova rozladění. „Nechtěl vás zahltit povinnostmi. Domníval se, že bude lepší, když se alespoň zpočátku budete moci opřít o zkušenosti členů správní rady. A až se zorientujete a ukáže se, že jste schopen společnost úspěšně řídit, předají vám zbývajících deset procent akcií,“ vysvětlil mu Adamo dědečkův záměr.

„Až se zorientuju?“ Rocco zbrunátněl vzteky. „Co je to za nesmysl? To já jsem z Giovanniho poměrně úspěšné společnosti udělal veleúspěšnou. Nepotřebuju se zorientovat, Adamo. Jediné, co potřebuju, je mít při rozhodování volnou ruku.“

Adamo se ho snažil krotit. „Možná to dědeček udělal proto, že ne vždycky jste byl ochotný členům správní rady naslouchat a respektovat jejich rozhodnutí.“

„Byla to špatná rozhodnutí. Přáli si, aby společnost Mondelli jen tyla ze své bývalé slávy, jenže bylo úplně jasné, že je třeba posunout se dopředu,“ reagoval Rocco podrážděně.

„Já s vámi souhlasím. Ale členové správní rady jsou zřejmě jiného názoru. Jsou konzervativnější než vy a víc lpějí na tradicích. Chtějí se držet osvědčených postupů, díky nimž módní dům Mondelli dosáhl takového věhlasu. Bude to z vaší strany asi vyžadovat trochu víc taktu při jednání s nimi.“

Víc taktu? Vždyť jediné, co na ně platí je hrubá síla! Popadnout klacek a hloupé nápady jim vytlouct z hlavy, rozohňoval se Rocco v duchu.

„Kromě toho mají ovšem členové správní rady i výhrady k vašemu osobnímu životu. Mají pocit, že nejste příliš… spolehlivý.“

„Narážíte na tu událost, za niž si mě pozvali na kobereček a řádně mě sepsuli, a já přitom vůbec nevěděl, že nějaký poměr s tou ženou mám?“

„Ta žena byla manželkou soudce. A narodilo se jí dítě.“

„Nebylo to moje dítě,“ osopil se Rocco na Adama. „Což ostatně potvrdil i test DNA.“

„Jenže než ta aféra utichla, stačila společnost hodně poškodit,“ upozornil ho Adamo. „Problém je zřejmě v tom, že jednáte příliš impulzivně, podle členů správní rady někdy možná až nerozvážně a unáhleně, a teď se obávají, že bez dědečkova dohledu byste se mohl takříkajíc utrhnout ze řetězu.“

Takže dědeček došel k závěru, že by mě měl někdo hlídat? Například předseda správní rady?

Rocco zuřil. „Jsem výkonným ředitelem společnost Mondelli. Nikdo mě nemusí vodit za ručičku. A jestli si myslíte, že s každým svým rozhodnutím budu chodit za správní radou a čekat, jestli ho členové rady schválí, pak se vy i oni velmi mýlíte.“

Adamo jen pokrčil rameny. „Závěť hovoří zcela jasně. Patří vám padesát procent akcií. Renzo Rialto má deset procent a je na něm, zda a kdy vám je případně předá.“

Renzo Rialto. Nepříjemný samolibý náfuka, přesto z nějakého důvodu dědečkův dlouholetý přítel. K Rokovi se nikdy nijak zvlášť přátelsky nechoval, i když musel uznat, že za Rokova ředitelování zisk společnosti výrazně vzrostl.

Rocco vstal od psacího stolu a zamířil k oknu. Vrazil ruce do kapes a zadíval se na nákupní třídu Via della Spiga, zřejmě nejznámější ulici v Miláně, kde v butiku módního domu Mondelli šly i kousky za pět set euro doslova na dračku.

Mlčky pozoroval zástupy elegantně oblečených žen a mužů, proudící v obou směrech, nahlížející do výloh a obtěžkané barevnými taškami plnými módního zboží, a věděl, že tady je jeho místo. Tuhle cestu si zvolil už v okamžiku, kdy se jeho otec rozhodl rezignovat na život, a nehodlal ji opustit.

Jsem sice trochu přelétavý a asi až příliš lehkomyslný v přístupu k ženám, ale žádný můj románek neměl ještě nikdy vliv na práci, již nadevšechno miluju.

Možná časem pochopíš, proč jsem udělal něco, co se ti třeba v první chvíli mohlo zdát nepochopitelné, zněla mu v uších dědečkova slova. Myslel tím snad tohle? Třeba se jen obával, abych se jednou nezachoval stejně zbaběle jako jeho syn Sandro.

„Nejsem a nikdy nebudu jako můj otec,“ obrátil se k právníkovi.

„Já vím,“ souhlasil Adamo. „Ale nepopřete, že občas se s tou vaší pochybnou partou dopouštíte různých výstřelků.“

„Ne všechno, co se o našich divokých večírcích povídá, je pravda. Bývá to hodně přehnané,“ namítl Rocco.

„Nejde jen o ty večírky. Jde spíš o to, že moc často střídáte ženy.“

Rocco se zamračil. „A co byste mi doporučoval? S jednou z nich se co nejrychleji oženit?“

„To by asi bylo nejrozumnější,“ přitakal Adamo. „Dal byste tím jasně najevo, že jste se změnil – zklidnil se, rozhodl se usadit, založit rodinu a hodláte se naplno věnovat dalšímu rozvoji společnosti Mondelli. Možná, že by se vám rodinný život dokonce zalíbil.“

Rocco na právníka užasle zíral. On to snad proboha myslí opravdu vážně! Přitom něco takového bylo absolutně vyloučeno. Stačilo mu vidět, jak hluboce a nenávratně zasáhla otce smrt matky a jak se skon babičky Rosy podepsal na Giovannim.

„Máte pro mě ještě nějaká další překvapení či doporučení? Pokud ne, rád bych navštívil Renza Rialta.“

„Už jen pár drobností.“

Poté co se dohodli na dalším postupu, Rocco se s Adamem rozloučil, v garáži nasedl do svého elegantního žlutého sportovního lamborghini a vyrazil za Renzem Rialtem.

Až s ním vyřídí, co potřebuje, vydá se za Olivií Fitzgeraldovou a zjistí, co má za lubem.

DRUHÁ KAPITOLA

Rocco věděl, že Olivia Fitgeraldová je krásná. Proto se taky kosmetické firmy předháněly s nabídkami, aby se stala tváří, propagující jejich výrobky, díky svým dokonalým křivkám se pravidelně objevovala v každoročním plavkovém vydání nejpopulárnějšího amerického časopisu, několikrát dokonce i na jeho titulní stránce, a bohatou hřívu dlouhých plavých vlasů měla údajně pojištěnou na miliony.

Líbil se mu. Líbil se mu čím dál víc…

Dívá se na mě. Flirtuje se mnou…

„Ciao,“ oslovil ji.

„Prosím.“

„Ráda bych.“