Hříšné Břeclavsko

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.knihynastole.cz

www.albatrosmedia.cz

Petr Omelka

Hříšné Břeclavsko – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Text and Photos © Petr Omelka, 2026

Fotografie:

strana 33 © Sabphoto / Shutterstock.com,

strana 71 © Crisp / Shutterstock.com,

strana 21 © Milos Ruzicka / Shutterstock.com

E-book konverzi vytvořilo Grafické a DTP studio Fragment

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2026

ISBN v tištěné verzi 978-80-7448-750-7

ISBN e-knihy 978-80-7448-755-2 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7448-756-9 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7448-752-1 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

MORDY, LOUPEŽE, PODVODY

Co si jen tak nepřečtete…

Vezmete-li do ruky kteroukoliv knihu věnovanou městu či obci, dozajista se dozvíte, kdy se tam poprvé zaselo a sklidilo, kdy dobrovolní hasiči postavili novou hasičárnu a jak se zakládal oddíl kopálistů. Nebude chybět ani kapitola folklórní opěvující tradice a vše s nimi spojené. Prostě idyla. Je vcelku pochopitelné, že události, které do charakteru této publikace nezapadají, jsou vynechány. Přesto se staly a jsou součástí historie, i když historie méně počestné. Ano, mám na mysli zločiny, které se ani Břeclavsku nevyhýbaly. Jedny jsou úsměvné a specifické, jako je specifické celé Podluží, další popisují s nádechem romantiky klasickou práci kasařů. Ty nejzávažnější mrazí stejně jako v době, kdy se udály.

Předkládám tedy literárně zpracované vybrané kauzy, jež byly zaznamenány v dobovém tisku první republiky a zaujaly tehdejší novináře. Některým byl věnován jen drobný odstaveček, jiné byly sledovány podrobně až do vynesení soudního verdiktu. Dnes to ale pro nás nejsou jen zprávy o dávných trestných činech a lidech málo mravných, přinášejí i obrázek toho, jak tehdy lidé žili, podnikali a bavili se.

Vraťme se tedy spolu s touto knížkou do období, kdy břeclavská galerka chodila utrácet lup do proslulého baru Arco, kdy se u Lanžhota pašoval rum a cukerín a v Hruškách načerno pálil líh.

Na závěr této krátké předmluvy snad jen drobnou poznámku. U většiny trestných činů jsou uvedena i jména provinilců a není vyloučeno, že jejich potomci stále žijí. Jsou to ale skutky velmi dávné a dnes již na cti netratí.

Pěkné počtení a dobrou zábavu vám přeje autor.

Tvrdý četnický chleba

Adeptovi četnického sboru muselo být alespoň 21 let; pokud byl mladší, potřeboval souhlas svého zákonného zástupce. Horní věková hranice pro přijetí činila 35 let, u legionářů pak 40 let. Přednostně byli přijímáni délesloužící armádní poddůstojníci a legionáři. Uchazeč musel měřit minimálně 165 cm, mít vlastní zdravé zuby a ovládat „československý“ jazyk. Po prověrce zdravotní i morální způsobilosti podepisovali nováčci služební závazek na čtyři roky. Svobodní četníci byli ubytováni přímo na četnických stanicích, které fungovaly jako menší kasárna. Četnictvo podléhalo vojenskému trestnímu právu a kázeňskému řádu, což znamenalo přísnou disciplínu, pravidelné kontroly a povinnost být v případě potřeby okamžitě k dispozici.

Samotná služba nebyla lehká. Mnohakilometrové úseky, které bylo nutné projít nebo projet na kole v jakémkoliv počasí, každodenní kontakt s osobami pochybné morálky, ale mnohdy i nepřízeň a antipatie běžného obyvatelstva byly běžnou součástí života. Největším nebezpečím však byla smrt nebo doživotní zmrzačení, které od mnohých zločinců hrozilo. Dobové statistiky uvádějí, že mezi lety 1919–1933 bylo při výkonu služby zabito 78 četníků, z nichž 50 bylo ženatých a vychovávalo malé děti. Odborná veřejnost tehdy marně apelovala na zákonodárce, aby zpřísnili tresty za nošení zbraně u soudně trestaných osob. Požadovali „stejný metr“, jaký byl údajně v té době používán v Anglii, kde přistiženému zločinci se zbraní hrozilo až deset let vězení. U nás se tyto prohřešky řešily většinou jen pokutou. Často se tak stávalo, že i obyčejný zloděj slepic použil při útěku zbraň a četníka zastřelil.

Aby toho nebylo málo, četníci byli omezováni i v osobním životě. Pokud se chtěl četník oženit, musel mít odslouženy alespoň čtyři roky a dosáhnout hodnosti strážmistra. Teprve poté mohl žádat o povolení k sňatku. Velitel předal žádost na okresní velitelství, a pokud ji schválilo, putovala na velitelství zemské. Tam se přísně prověřovala způsobilost nevěsty. Ta nesměla být majitelkou nevěstince, musela být finančně zaopatřena a mít čistý morální profil. Také nikdo z její rodiny nesměl mít problémy se zákonem. Všechna tato opatření měla za cíl chránit dobrou pověst četnického sboru. Po schválení bylo vydáno povolení na jméno konkrétní nevěsty s platností jednoho roku. Pokud se svatba nestihla, muselo se žádat znovu. Sňatek bez povolení byl považován za vojenský trestný čin a četník mohl být ze sboru okamžitě propuštěn. Od roku 1927 měli četníci navíc zrušené volební právo, nesměli se organizovat ve spolcích a měli zakázáno například hrát v hospodě karty. Do hostince směli ve službě vstoupit pouze v případě služebního zákroku.

Život četníků v prvorepublikovém Československu (1918–1939) představoval prestižní, ale velmi náročnou službu organizovanou na vojenských principech. Četníci zajišťovali pořádek na 95 % území státu, především na venkově. Museli splňovat přísná kritéria a po celou dobu služby podléhali nekompromisní disciplíně.

Kasaři: Šlechta od „verpánku“

To, že kasaři požívali v podsvětí výjimečnou úctu a byli považováni za jakousi zločineckou aristokracii, mělo své pádné důvody. Nebyli to žádní „chmatáci“ z ulice, ale lidé technicky nadaní, kteří svou inteligencí vysoko čněli nad běžnou galerkou, jíž se pohrdavě přezdívalo „uliční směs“. Elitní kasař byl studovaný praktik – sledoval novinky v konstrukci nedobytných pokladen a v zabezpečovací technice, aby pak tyto vědomosti mistrně zúročil při noční „šichtě“. Především však jejich akce vynášely sumy, o nichž se uliční směsi, živořící z prodeje kradených spodků, bicyklů nebo sousedových slepic, ani nesnilo.

Kasařský život byl však jeden velký flám a peníze v jejich prstech dlouho nepobyly. Sotva „udělali ránu“, už se roztahovali v luxusních barech, nočních kabaretech a vyhlášených hospodách, kde na důkaz svého úspěchu hostili celou společnost. Značná část lupu skončila v kartách, na drahých „mickách“ (milenkách) a v náručích kněžek lásky z luxusních nevěstinců. K jejich vzhledu neodmyslitelně patřily na míru šité šaty, zlaté hodinky v kapse a drahé šperky. Kasař však pamatoval i na své řemeslo – neváhal vysázet nekřesťanské peníze za nejlepší vrtáky, autogenní soupravy a fortelné náčiní.

V kasařské hierarchii stál na samém vrcholu Mistr, který vládl technice otevření. K ruce měl svého klikaře či světlonoše, jenž chystal „verpánek“, svítil a při práci se od Mistra učil řemeslu. Nepostradatelnou postavou byl tipař – ten, kdo „vyčenichal“ vhodnou banku či úřad a zjistil, kdy bude v „ananasu“ (trezoru) nejvíce „love“. Na nejnižším stupínku, na samotném okraji té slávy, stála zeď – obvykle najatý zlodějíček, který mrzl venku a dával pozor, zda se neblíží četnická hlídka.

Své vybavení kasaři hrdě nazývali „nádobíčko“ nebo „verpánek“. Šlo o fortelnou práci kovářů z kalené oceli, často dělanou přímo na zakázku. Mezi legendární nástroje patřil „rakouský nůž“ (zvaný též „raka“ nebo „rak“), fungující jako obří otvírák na konzervy – po navrtání otvoru jím kasař doslova rozpáral ocelový plášť trezoru. Dalším pilířem výbavy byla „Anča“ (neboli „panna“), mechanická vrtačka s převody upravenými pro hladký průnik pancířem.

V brašně nesměla chybět ani „rejsna“ na plech, hasák na ulamování klik a sady paklíčů. Skutečnou „první ligu“ však představovali horkaři, kteří vládli autogenem. Pomocí kyslíko-acetylenového hořáku dokázali propálit i ten nejsilnější pancíř. Tato práce s „bombami“ však byla nebezpečná a vyžadovala mistrovský um. Celé to nádobíčko se přenášelo v nenápadných kufrech, pečlivě omotané hadry, aby při tiché chůzi nočním městem nic zrádně necinkalo.

1919

Socialista zbil starostu

V poválečné době si někteří lidé přilepšovali různými, většinou méně legálními, způsoby, přičemž nedostatek určitých komodit využívali k lehkému obohacení.

Železničář Salajka z Týnce nemaje polností, požádal místního starostu, aby mu prodal metrák pšenice. I když starosta odmítl pšenici prodat, Salajka mu stále nadbíhal, dalo by se říci, že jej přímo pronásledoval a nabízel mu za obilninu víc a víc peněz. Když se částka vyšplhala až na 600 Kč, zeptal se udivený starosta, proč tak trvá na tom, aby mu pšenici prodal. Salajka pobaveně odvětil, že klidně dá i víc, protože ve Vídni za ni dostane minimálně jednou tolik. To starostu ještě víc utvrdilo a definitivně Salajku odmítl. Tento fakt železničáře tak rozzuřil, že za zmařený „vídeňský obchod“ starostu na místě zmlátil. Pikantní je, že lidovecký deník tehdy neopomenul zdůraznit, že dotyčný výtržník je členem Sociálně demokratické strany.

1920

Žid pašoval máslo do Vídně

Již v prosinci 1919 byl zanesen do československého práva zákon č. 28/1920 o reorganizaci finanční stráže, na jehož základě byl i na břeclavském nádraží prováděn dohled na přechod osob a zboží přes celní hranici a zabraňováno celním a jiným finančním deliktům. Do sousedního Rakouska se tehdy z Československa pašoval tabák, maso i máslo.

Zatčení jistého Artura Chleboprosa, ukrajinského žida, který skupoval v Břeclavi máslo a to pak pašoval do Vídně, ovšem nebylo dílem kontroly, nýbrž dvojnásobného udání. Všechno začalo tím, že pašerák Chlebopros podal žalobu na jistého Josefa Kubu z Břeclavi, který mu měl údajně zpronevěřit 300 Kč. Kuba nezaváhal a udal na oplátku Chleboprosa, že od obchodnice Cecilie Zellingerové nakoupil 50 kg másla, aby je propašoval do Rakouska.

Zločinci mnohdy využívali k přesunům taxi služby

K soudu se tak dostali Chlebopros, Kuba i Zellingerová. Josef Kuba byl odsouzen za zpronevěru a Cecilie Zellingerová za lichvu, protože prodávala máslo za nepřiměřeně vysokou cenu. Samotný Artur Chlebopros byl propuštěn na svobodu, protože si svůj trest, pět měsíců za spekulativní obchod s úmyslem celního deliktu, odseděl ve vyšetřovací vazbě.

Pro nedovolený vývoz zboží byl na břeclavském nádraží zatčen i Bohumil Suchánek z Vídně. Po osobní prohlídce a ztotožnění měl být vojínem celní stráže odveden do městského vězení k podrobnému výslechu. Při eskortě se ale pokusil o útěk, a když byl pronásledován, skočil do mlýnské strouhy. Již druhý den z ní bylo vyloveno jeho tělo.

Na nádraží jako v ringu

Celníci to občas neměli na břeclavském nádraží jednoduché. Dokladem toho je incident, který vyvolal jistý Harry Silber. Tento americký občan doprovázel svoji matku na cestě do Vídně. Na nádraží v Břeclavi se rozešli, přičemž on se měl vrátit na své letní sídlo na Slovensko. Když se rozloučili a matka prošla celním odbavením, Silber si najednou vzpomněl, že jí chtěl ještě něco sdělit. Bez dovolení se hrnul do „zrevidované místnosti“. Když mu v tom chtěl celní zřízenec zabránit, napadl jej pěstmi jako při boxerském zápase. Většímu ublížení na těle zabránili až na pomoc přivolaní kolegové. Ráznému Američanovi pak byla břeclavským okresním soudem poskytnuta příležitost, aby v chládku přemýšlel o rozdílu mezi poměry v Americe a u nás.

1921

Lanžhotský pyroman

Svými činy se 21letý muž do Guinnessovy knihy rekordů sice nezapsal, přesto v Lanžhotě způsobil velké pozdvižení.

Jedno pondělní ráno se nad domem Josefa Buška objevila zář. A červánky to rozhodně nebyly. Hořelo mu stavení, stejně jako nedalekému Pavlu Novosadovi a Anně Čížkové. Bylo pět hodin po půlnoci a obec byla zatím tichá, jen k nádraží spěchala jistá úřednice na vlak. Když míjela dům Anny Čížkové, přehnal se kolem neznámý muž.

Po zahájení vyšetřování požárů uvedla úřednice tuto skutečnost četnictvu a na základě popisu byl zatčen jistý V. Helešic, u něhož se projevovaly „známky duševní méněcennosti“. Byl podroben tvrdému výslechu, z něhož vyplynulo, že byl s největší pravděpodobností strůjcem všech dvaadvaceti požárů, které během jednoho roku v Lanžhotě vznikly. Helešic byl převezen k Okresnímu soudu do Břeclavi, který rozhodl o jeho dalším osudu. O jakém, to už se v tisku nepíše.

Banda lupičů odsouzena

V noci 1. února byl vyloupen obchod Leopolda Neuspiela v Lednici a kořist nebyla malá. Byla odcizena obuv, prádlo, látky a hedvábí v hodnotě 32 207 Kč, 500 Kč v hotovosti, dále hodinky a korály. Dne 18. února bylo v Poštorné z obchodu Marii Wohlmuthové odcizeno plátno a střižní zboží za 15 250 Kč a holiči Rudolfu Kubíčkovi byly ukradeny holicí strojky, břitvy, gramofon a housle v hodnotě 2 066 Kč.

Vyšetřováním vyšlo najevo, že tyto krádeže má na svědomí lupičská skupina kolem manželů Krejčiříkových, u nichž byly v bytě nalezeny zcizené věci. Mimo jiné jim bylo prokázáno vloupání do vojenských vagonů, které vezly materiál pro polskou armádu. Z vagonů bylo odcizeno 270 párů vojenských ponožek a 725 párů vojenských podvlékaček v celkové hodnotě 57 000 Kč.

Obžalovaní, z nichž někteří měli za sebou pestrou zločineckou minulost, byli předvedeni před zemský soud v Brně, který řídil vrchní rada Neudech. Obžalovaný Krejčiřík byl mnohokrát trestán za krádeže a pět let si odseděl také za „násilné smilstvo“, Holešic si odpykal sedm let za zločin krádeže. Vojín Brantalík byl již dřív trestán za krádež a veřejné násilí. Šulc, Jedlička, Cupal a Berger byli rovněž trestáni za krádež. Zbývající obžalovaní, překupníci bratři Jelínkové, pasák krav Smutný, Krejčiříková, Brantalíková a manželka řezníka Mitrová, nebyli dosud trestáni.

Po poradě vynesl soud nad bandou zlodějů tyto rozsudky: František Krejčiřík tři roky těžkého žaláře s půstem každý měsíc, Rudolf Holešic dva a půl roku těžkého žaláře s půstem každý měsíc, František Brantalík patnáct měsíců, Jan Šulc osmnáct měsíců, Josef Jedlička, František Cupal a Ondřej Berger jeden rok, František Smutný osm měsíců, Richard Jelínek pět měsíců, Max Jelínek čtyři měsíce s čtrnáctidenními půsty. Podmínečně na čtyři měsíce byla odsouzena Anna Krejčiříková. Anna Brantalíková a Monika Mitrová byly osvobozeny.

Celý Lanžhot voněl

V červnu se vypravili do lesů v okolí Lanžhota pytláci na jeleny a stříleli na každého paroháče, který se objevil. Složili tak 160 kusů a pochopitelně všechny nemohli odnést. Les byl tedy plný mrtvé zvěře. Toho hned využili obyvatelé Lanžhota, kteří si zvěřinu odtáhli domů. Podle pamětníků celý Lanžhot tehdy voněl jelením masem. Když četníci začali kontrolovat některé chalupy, u Cyprisů se vařilo devět kilo masa a u Turků našli na pekáči sedm kilo jeleního masa.

Všechno skončilo u zemského trestního soudu v Brně, kde bylo několik obyvatel Lanžhota obžalováno ze zatajení nálezu.

Soudce Jelínek měl před sebou dvě kuchařky, Evu Cyprisovou a Annu Turkovou, a také muže, kteří jeleny z lesa přinesli. Kuchařky a Jan Fořtka vyfasovali osm dní těžkého žaláře podmínečně, Jakub Cypris byl odsouzen na čtyři neděle těžkého žaláře „bezpodmínečně“, Michal Tuček a Josef Tuček byli odsouzeni na tři neděle.

Jak pytláci dopadli, to dobový tisk už nezmiňuje.

Za poškrábaný krk do kriminálu

Když se na „podlužácké“ taneční zábavě pobili místní s přespolními, nebylo to nic neobvyklého. Tentokrát ale došlo ke konfliktu mezi občany jedné vsi a všechno skončilo až u zemského trestního soudu v Brně.

Jistý Michal Prajka řídil 20. října v Lanžhotě taneční zábavu a všechno probíhalo podle obecních regulí. Rozjařenou společnost ale vůbec nezajímalo, že hudba měla povoleno hrát jen do půlnoci, a tak se vesele hrálo dál. O půl druhé ráno se do sálu vřítil pomocník obecního bubeníka Jan Prajka a hromovým hlasem zakřičel: „Muzikanti spat!“ Činil tak z moci úřední především proto, že ho poslal udělat pořádek sám starosta, který šel osobně zkontrolovat, jak občané jeho příkaz splní. Když muzikanti přestali hrát, přistoupil ještě Jan Prajka ke kapelníkovi a zavelel: „A už dost!“

S tím ovšem zásadně nesouhlasil řídící zábavy Michal Prajka a se slovy: „Co ty, nitkařu, ty slone, od takových prskavců si nenechám rozkazovat!“ chytl ochránce pořádku za límec a chtěl ho ze sálu vyhodit. Prsty ale zasáhly i Prajkův krk a nehty způsobily krvavý šrám. Když starosta uviděl krev, podal v následujících dnech na Michala Prajku žalobu.

Samosoudce dr. Klein jej u zemského trestního soudu v Brně odsoudil na čtyři neděle žaláře s odkladem na tři roky za užití násilí v úmyslu působit na výkon pravomoci orgánu samosprávy. Poškrábaný krk pomocníka obecního bubeníka ho tak přišel pěkně draho.

Do věznice za uzené

Dobový tisk je nazývá labužníky, ale vězeňská strava zemského trestního soudu v Brně jistě delikatesní nebyla. Zato dvanáct a půl kilogramu uzeného masa, které Albín Halámek, jeho manželka Augustýna a Karel Sedláček z Lednice odcizili, jistě lahůdkou bylo. Kolik za maso v hodnotě 425 Kč vyfasovali, už se v novinách nepíše.

1922

Pašeráci rumu v lanžhotském lese

Když byla v Americe prohibice, pašovala se z Kanady whisky. U nás nic takového sice nenastalo, ale laciný rakouský rum byl dobrou obchodní komoditou.

Jakmile finanční strážník František Jehlička z Břeclavi narazil v lanžhotském lese na dva podezřelé chlapy, bylo mu hned jasné, že tam nejsou na houbách. Zastavil je a po prohlídce jejich batohů našel dvě konve plné pašovaného rumu. Dva Slováci byli tedy vyzváni, aby ho následovali na stanici do Lanžhota, kde s nimi byl sepsán protokol, a potom měli být dopraveni do Břeclavi zaplatit clo, nebo rum odevzdat. Než se všechno odbavilo, vlak do Břeclavi odjel, a proto se vydala trojice na cestu z Lanžhota pěšky. Všechno probíhalo v klidu až do chvíle, než se jeden ze Slováků při vyhýbání louži přitočil ke strážníkovi, chytl mu pušku a křikl na společníka, aby mu pomohl. Strážník se ale chopil své hole a začal jí kolem sebe vehementně máchat. Přesila ovšem udělala své a hůl mu byla brzy vyrvána z ruky. Přesto se Jehličkovi podařilo ohnat se puškou a zasáhnout jednoho z útočníků pažbou do hlavy. Vzápětí sám dostal ránu vlastní holí, po níž upadl v bezvědomí k zemi.

Když se z mrákot probral, uviděl pašeráky i se svou puškou a holí běžet polem ke Kosticím. Rozběhl se za nimi, ale nemohl je dohnat. Oba prchající se potom překvapivě zastavili a znovu začali Jehličku napadat. Strážník usoudil, že je v nebezpečí života a volal na pomoc lidi pracující na poli. Jeho prosbu vyslyšel rolnický synek Josef Šesták, který měl s sebou „náhodou“ loveckou dvojku, a společně s rolníkem Pavlem Pyskatým začali znovu prchající Slováky pronásledovat. Když pak jeden z pašeráků zamířil na pronásledovatele strážníkovou puškou, vypálil Šesták na povel četníka Jehličky z dvojky a zasáhl toho, který držel hůl.

V ten moment už dobíhali pašeráci ke Kosticím. V mlze nabrali směr na dědinu, ale dostali se do bažiny a při brodění odhodili pušku, hůl i konve s rumem. Jednomu se podařilo bažinu přebrodit a utéct, druhý v ní uvízl a byl chycen. Jednalo se o jistého Jana Matulu z Borského Svatého Petra.